1782. ^(^n. Febr. MarL 87 
ftyfvers flantar/ en fållfl^afts knif, et eldftäi 
och en fiinta. Flintan och några flantar af- 
gingo inom nSgra dagar per excreme^nta, men 
de ofriga blefvo qvare uti honom in til Odob. 
iamma år. Når han lutade lig framåt och man 
rörde med handen hans mage 5 fkallrade de 
ilarkt, lika få dä han vånde lig. Af fådan 
onaturlig fpis mådde' han ganft.a illa. Förit 
ville koppar-ergen forqvåfva honom, men lin- 
drades genom beftåndigt ätande af mjölgrot 
och välling. Sedan fick han ej göra något ar- 
bete, em.edan pcnningarne tyngde för mycket 
i magen och vid all rörelfe gnagde ochfletoj 
hvarfore han måft låg, och då det gjorde ondt 
på ena iidan, vande han lig på den andra. 
Hvad han fjelf, och kanfke mången annan 
med, visfte, fi^all han hafva brukat, men intet 
af' alt fädant halp honom. Vid erhållen under- 
råttelfe hårom, anvifte jag honom til ortens 
Provinciai-Medicus, hos hvilken hanockfkall 
halVa varit, men föraktat medlen, då förlia 
dolis ej hulpit honom. Efter et hälft år, af- 
gi!igo deffa traftamenter omlider af lig fjelf va 
eller genom kroppens naturliga drift. Siantar- 
iie hafva utkommit blanka, benen pä knif- 
fkaftet förtårde, men bettet famt med hvad 
järn v.ar i fkaftet och elditälet, flArofliga. Så- 
dant, fåfom ovanligt men tillika fannfårdigt, 
har jag Jiårmed velat berätta och intyga. Kiu- 
kais Capellans-bohl, i Björneborgs Lån, den 9 
April 1781. 
JACOB UTTER. 
För- 
