142 1782. ^pr. Maj, rjun. 
At ungarne upfodas med fmämofs, Srfcr- 
ut beråttadt. De åldre lefva ock deraf. I cie 
flåfla jag öpnat, har altid tecken funnits der- 
til. De fvålja dem hela, alt hvad kctt och ben 
år, fmålter i ma?;en, men fkinnet hopriilladt 
lemnas tilbaka öfra vågen. Mois åro dock ej 
deras endafte föda: Foglar, Råttor, Mullvadar 
och dyhkt forfmSs ej heller; men at de fl;ola 
taga Harar, Lamb-iingar, fmä Hundar &c. har 
jag val hort, men aldrig mårkt, tror ock, at 
det med mycken infkrånkning bör antagas. Det 
torde förefalla åfven få ovåntadt, at de ur växt- 
riket håmta något til föda. Jag har dock hos 
sme, dem jag opnat, funnit tecken dertil. I 
magen pä den ena fans, utom fkinnet efter 
en råtta, en hop fmä omogna ärter, til utfe- 
ende af någon Vicia. Den andra hade likfom 
föndertuggat gräs i magen. Det är troligt , at 
de endaft, i brift pä annan föda, gripa hårtil. 
Sä långe den vackra årstiden varar och få- 
den ånnu ej är inbärgad, finner man fålian 
deffa Ugglor vid gärdarne, om ej hunger eller 
andra omftändigheter tvinga dem dertil. Tvän- 
ne har jag på det fåttet fått midt i fommaren, 
men de voro få utfvälte, at föga eller intet 
fans i deras magar. Sä länge fåden Aär pä 
äkren, haiva en mängd möfs och råttor där 
fina tilhäll ; men fe(hni den är inbärgad, följa 
de efter til hufen och ladorna, tödan börjar 
i den mån tryta, och är det dertöre intet un- 
derhgt, om deffe foglar älven följa efter. De 
träffas fåledes ganfl^a ofta i uthus och lador 
om vintren. 
Deffa 
