1782. ^pr. Maj, ^un. 143 
Deffa Ugglor åro ganfka vilda och lata nå- 
ftan aldrig tämja fig. De fvälta forr ihjäl, än 
de förmäs at åta, når de åro fängna. De äl- 
dre ungarne åro af famma natur, men tager 
man dem helt fmä , formås de bade at äta och 
blifva någorlunda tame. De åro grymme och 
förfärlige djur , i fynnerhet når de hafva ungar, 
dä man ej utan mycken varfamhet bor nalkas 
deras bo. Jag påminner mig, huru en Drängs 
fom forleden vår (1781) hade ätagit fig at vak- 
ta et Uggle-näfte, fick en afton en få dugtig 
örfil , at han pä fem alnars högd föll ned ur 
trädet, och Ugglans klor hade aldeles genom- 
bärat yttre örat. Om dagen tyckas de dock 
ej vara aldeles fä djerfva. Tager man bart en 
eller annan unge ur boet, flyttar hon famma 
natt bart -de öfriga, annars kan man nog fä 
handtera dem. 
Deras läte är dels et obehagligt tjutande ^ 
Hu, u, u, u, fom är det allmånnafte. Närde 
åro arga, rådda eller blifva fkrämde, har jag i 
fynnerhet märkt det Stundom tros det ock 
förebäda våderflkifte, hvilket jag förleden Au- 
gufti månad, når et häftigt ombyte fl^^edde i 
väderleken frän ftark värme til ovanligt kallt, 
fann grundadt; dels et annat läte: Klähvitt^ 
klahvitt ^ klahvitt ^ fom fällan höres om dagen, 
men om aftnarna och nätterna, da de märka 
något eldsljus , hvilket af den vidfkepliga ho* 
pen anfes för olyckligt. 
* * * 
Rhn 
