lioft-utfådet : man malle fä, ehuru vat jorden ka^i 
vara, atminftone når det lider til flutet af Augulb* 
eller litet in i Scptembris Manad^ Den vanliga 
Harfven tjänar dä aldraminft. Årdret och den 
vanliga Plogen äro val bättre at nedmylla f äden > 
men iom den väta mullenej reder fig, och allcnaft: 
flcufvas pä fidan, men ej omfcjålpes och vändes 
af miill-f jården, fä blir ändock gemenligen få- 
deS'kornet liggande ofvanpa. 
I Det vore därfore til onikande, at någon kun-^ 
de påfinna et tjänligare rcdlkap at bruka vid fada- 
na tilfällen, eller ock upgifva något annat fatt, 
hvarigenom ändamålet , utan odrägelig moda och 
koftnad , flöde at vinna. Monne icke fä mycken 
jord, fom nödig år, flvulle med beqväma, enkom 
därtii inrättade Plogar, kunna vältas oiVer fäden? 
Vi bruke nu mall; enahanda Plogar bäde til vät 
och torr jord, da de likväl borde förändras efter 
cjiiflåndigheterna. 
De härtils brukeliga äkcr-rcdfkap hafva gifvit 
anledning til et ordfpråk , nämligen : Om jorden ej 
far utfdde med fuU hand^ fä gifver den fkord får en 
bfilf hand. Därfore fäs ock allmänneligen alt for 
i tätt. Päfolgden dåraf är, at {korden blifverklen, 
antingen väderleken gynnar eller icke: i fona 
håndeifen växer fäden for tät, fä athan ej har rum 
nog for fina rötter, och gifver därfére fmä ax och 
klen fäd famt kärt och fmal halm. Däremot i 
år-gängar, fom"' ej gynna Akc>r-mannen, kommer 
kn;ipt fjärde, delen af den ii tf ädda fäden til gagns. 
Därfore fy nes lått, at om vi hade fullgoda a- 
kcr-^redflvap, fom lade fäden vid alla tilfållen fä 
djupt fom behofves, fä fkulle vi kimna fpara vac- 
kert pä utfädet, och ändock altid vara^ nåft Guds 
E 4 Ytl» 
