212 1780. ^lil Ang. SepU 
Jag far igen Hihlet hårtii uti den olika egen* 
n<2p, fom ler-månjan har emot farxd- månjan. 
Den förra blir af lerets fmidighet tätare, ån 
den fenare^ fom ofelbart har fina öpningar el- 
ler pori, oberäknad bäde fandens och teglets 
art, at fuga in vätfl^or , hvilka, når tegel-fte- 
nen år deraf tull, gå til fynbar fuktighet och 
drypning. Man fer defTe bagge ämnens oiika 
natur i denna jåm.nforelfe, når man til mur- 
ning kort fram en fand-hog och en lef-hog. 
Sand-hogen varder af några timmars regn-vå- 
der alt igenom upblött, men ler -högen bara 
til ytan v-itj och cm et helt ftycke lerjlbm ej 
varit fönderdeladt , lågges för (]g fjelft, få tål 
det länge, innan vat-våder hinner blöta det alt 
igenom. Vidare och fom et tort trä ej ger om 
mötet af köld och värme , fä målle ej heller 
fågfpan, fedan åf\ en han år torr, antaga nä-^ 
gon förändring. Om hans egenfl^ap vore, at, 
oaktadt han är inblandad i leret och betåckt 
med fand-bruket, fväila i våt\-åder och krym- 
pa i torrt, hade han ej gifvit 4 års upH^of, at 
vifa et fädant litt lynne, fom är min erfaren- 
het, at han icke förändrat lig. Hans minlla 
olladigbet (kulle långefedan fl^iljt hela fmeten 
ii rån väggen. 
At åter kommia til byggnader af gamla hus; 
kan den icke altid fixe med hushållning. Sä 
fördelaktig den är, när de gamla hufen ända 
behöfva rifvas; fä fkadelig, om de rifvas, ba- 
ra för at lä gammalt timmer, emedan andre 
hus dä måfte i de gamlas ftällen upbygijas. 
Och dä år halfva ändamålet^ nemiigen befpa- 
ringcn, förioradt. När gamla hus ej räckt til, 
