OEl. Nov, Bec. 
291 
Sä vida Rådjuren och Fåren ganfka noga 
likna hvarandra i late; och denne Unge åfven 
ågde dylikt, ehuru fpådare, få torde man kun- 
na fåga' at hon i denna omftåndighet brådde på 
bagge foråldrarne. Det endafte fom hon egenteli- 
gen tycktes hafva i arf efter fadren , var hen- 
nes knorrliga hår, hvilka ehuru på långt når ej 
få lena och fina , åndock ågde famma hvridning 
och knorrlighet fom fadrens. 
Bagge foråldrarne vårdade denna fin affo- 
da med en fårdeles ömhet, och få ofta någon 
våldfamhet for Ungen var at befara, fatte fig 
Gumfen aitidj forfvarsftånd , hvilket han utfor^ 
de med en ifver aldeles ovanlig hos Gumfar, 
då de lefva i månggifte med honor af eget 
Hågte. Jag kunde dårföre ej annat ån vånta, det 
denne ättling uti all trefnad fkulle upvåxa och 
tiltaga, men hon hann knappad ofver en må- 
nads ålder , då hon af en oförmodad håndelfe 
blef til döds fparkad af en haft, hvarigenom 
deffe underfökningar åfven plotJdigen afbrotos, 
hvilka jag tänkte bringa ånnu längre til uptåc- 
kande af hvad til deras ytterligare fortplant- 
ning utaf den all vifa Naturen kunde vara til- 
låtet. 
Om 
