1785- ^P^' ^cij. ffun. 153 
är federmera icke i Iland a t forfvara och bi- 
behälla alt fammans, utan läter jämvål det phlo- 
gifton fara, fom var hufvudfakeligen nödvän- 
digt för defs metallifka natur. Riktigheten af 
deffa flutfatfer med flera, beror pä framtida för- 
fök. Imedlertid år märkvårdigl: , at Metallen 
fä lätt förlorar, och defs kalk hkvål få ftarkt 
attraherar phlogifton, fom man vet at Brun- 
ftenen gör. Dä Magnefium förvittrar i luften 
är för detta af andra anmärkt, at den förökar 
fin tyngd anda til 30 proCent, lika fom andra 
metalii&a kalker, dä de utfättas för glödgning 
i fria luften dier calcineras. Dä vittringen 
iker i vatten år troligt at det famma åfven händer. 
Denna förvittrings egenfkap förminfkas och 
uphåfves ofta genom förening med andra me- 
taller, ehuru fädane fammanfättningar gerna 
löpa an där Magnefium utgör nägon bety- 
dande mängd. Men alt detta ger dock icke 
något bevis därtil at Brunftenen icke innehål- 
ler en egen metall. Det äro ganlka fä metal- 
ler, fom icke förr eller fenare löpa an, ergas 
och roftas , det år vittra. För denna egenfl^ap 
kunna icke trängre gränfor {åttas, ån för alla 
andra. Man fkulle pä famma grunder flryka 
Quickfilfret utur Metallernas antal, emedan 
det fmälter fä lätt at det aldrig ftelnar, utan 
med konftens tilhjelp. Zinken fkulle ock fä 
aflked, för det han brinner up : Platina för det 
den år fä fträngfmält. Så långe dårföre Brun- 
ftens -jorden, finnes ega de egenfkaper, fom 
utgöra Metallernas allmänna kännemärken, fä- 
fom at med tilfats af phlogifton i fmåltning 
antaga metalliik glans och färg, at i det til- 
ftändet ega ftörrc tyngd ån nägon annan kropp 
M 2 under 
