1 807? Afr. Maj. Jun. 91 
] le ömsom höjer och ömsom sänker sig} så 
går ock altid den så kallade dyningen eller 
lugna vågor efter den sist blåsande vindens 
■ >direction. När då åskådarens öga kommer i 
J en viss vinkel emot vattubrynet, blänker 
1 ibland i et ögnablick et stycke af lugnvågen 
emot ögat aldeles som en blixt på Himmelen 
när åskstrålen ej synes} men detta sken är 
så hastigt, at man dervid ej hinner observera 
några omständigheter. För at dock säga nå- 
got därom , har jag tyckt at blänkningarne 
aldrig kommit ifrån större Area än högst en 
famns vidd i diameter: förmodeligerj ifrån 
långt mindre ställen af ytan. När jag tiifäl- 
ligtvis fått se någon af <;cssa blänkningar, 
har det ibland lyckats mig, at efter en hel 
timmas noga iaktgifvande ännu blifva en el- 
ler annan varse } men merendels har det stad- 
nat vid den första. Sällan är ock Hafsytan 
för flera timmar i sänder så aldeles slät, som 
härtil fordras, innan någon ehuru liten rö- 
relse i nedra luften åter gör henne ruggig. 
6:0 Mar -Eldar af lej vande Djur äro de 
aldra sällsammaste af alla, och det sista sla- 
get af Phosphorer i Oceanen. 
Det vanliga sken ? som lefvande Fiskar, 
Sjökräk och Insecter ibland i mörkret gifva 
ifrån sig, när de gå högt up i vatnet, är så 
svagt och matt, at det icke förtjenar namn 
af Mar -Eld: och kan i styrka aldeles icke 
förlika 
