15 
Sedění třídy filologicko-historické a filosofické dne 2. listopadu 1869. 
Přítomní pp. členové Hattala, Wocel a Čupr; co host 
p. P. Z a b s k ý. 
P. dr. Čupr četl článek, obsahující „Jádro filosofie staroindické* 
Jest to úkaz velezajímavý, že pantheismus (všebožství), jenž jest 
tresti novější filosofie, zvlášť německé, a ve své podstatě přístupným 
pouze zasvěcencům této vědy, že pantheismus ten byl u starých Hin- 
dův, už tisíc a snad i více let před Kristem, co základ filosofie a 
zároveň náboženství národního, v ústech a myslech všeho lidu, celého 
národu. 
Náboženství staroindické, zaujímajíc velkou čásť staré Asie, za- 
kládalo se v jednotě, totiž v pouhosti jediné pravé bytosti 
a jevilo se v praxi v ascesí, totiž v pokání a odumírání světu, v pes- 
si mi srnu. Touto povahou svou vytlačil pantheismus staroindický 
na dumavé půdě asiatské zároveň s polytheismem diametrální 
opak svůj, totiž monotheismus starožidovský, jenž se zakládá 
v dualismu, klada vedle pravé bytosti světa ještě jinou pravou 
bytosť, totiž bytosť boha osobného, a jenž se zakládá zároveň v opti- 
mismu, vyhledávajícím svou praxí náboženskou volné požívání tohoto 
a budoucího světa, bohatství a dlouhý věk. Odnož a jako odvržek 
tohoto národního náboženství starožidovského jest Koran, nábožen- 
ství Mohamedovo, jehož optimismus už všeliké slušné meze překonává, 
přislibujíc věřícím v budoucím světě „zvlažené zahrady a pěkné paní". 
Z obou těchto základův, z pessimismu staroindického a opti- 
mismu starožidovského povstalo genetickým jaksi způsobem kře- 
sťanství, pouštějíc kořeny své rovněž tak do základu svého staro- 
indického, jakož i do základu starožidovského, vznášejíc se důstojností 
svou nad oběma. 
A proto jest věru záhodno, abychom zvlášť v nynější době vší- 
mali si nejen těch základů starožidovských, které vůbec známy jsou, 
nýbrž i těch základů staroindických, které méně známy jsou. Nábo- 
ženství, jehož znak jest nástroj mučenický (kříž), jest zajisté v už- 
ším metafysickém spojení s náboženstvím, jehož zásada jest pokání 
a světu odumírání, nežli s náboženstvím, jehož zásada jest: 
světa veselé užívání. Může se směle tvrditi, že některé z nejvzneše- 
nějších a z nej důstojnějších pravd náboženství křesťanského obsaženy 
byly už v náboženství staroindickém, dlouho před Kristem. 
Až posud ovšem málo byly v přetřes brány filosofie a nábožen- 
ství staroindické. Hlavní příčina toho byla, že jejich prameny nebyly 
