■BSV . o o 
27 
7. Však nejen jednotnictví a sobectví jsou pramenem zla, nýbrž 
i nutnosť naší vůle, nutnost povstávající z toho, že zapleteni jsme 
do zákonů přírody, do přeludů času, prostory a příčinosti. Dříve 
nežli vůle do poměrů těchto samochtě vstoupila, byla volná, nyní 
však podléhá nutným těmto vplyvům i útrapám z nich vznikajícím. 
Až z poměrů těchto opět se vybaví, bude opět volná. Nikoliv víra, 
anobrž věda ji spasí. 
8. A proto, kdo i tento poměr nevolnictví jasně pozná, ten se 
roztouží po svém bývalém stavu, ten dá výhost světu a zřekne se 
všech půvabů jeho svádících ho od zřejmého poznání pravdy, ten 
rozplyne v celek jediného Brámu a stane se formou vědy ; beze strachn 
očekávati, ano přáti sobě bude smrť, t. j. odloučení od tohoto stavu, 
ježto jest samý klam a mam a samé nevolnictví. Proto jest ascetika 
(odumírání světu) nejvyšší a nejlepší výkon lidský, jako duše etiky 
starých Hindů, jejich základ náboženský. Tento stupeň nazývá se 
brámčareh, a ti, kdo v něm jsou, kiani (vědoucí, učení). 
9. Na vyšším stupni (sani as) této ascetiky a po delším vy- 
trvání a cvičení se v ní zableskne se v nrysli braminův, co kianů, 
ani počnou poznávati, že jsou vyšší zákonové, jichž vůči zákony lidské 
i zákony přírody v nivec se obracují, zákonové onoho budoucího světa, 
kde Brám sám sebe poznává a klam Maji přestává, jimiž to, co na- 
zýváme čas, prostoru, příčinosť, co jmenujeme jednotnictví a soběctví 
a všeliká nevolnost na vždy zahyne, zákonové to pouhé lásky, ne- 
obmezené krásy a neobmezeného dobra a vítězící pravdy nad hříč- 
kami Maji, zákonové, jejichž už pouhé tušení naplňuje brámina kiana 
rozkoší nevýslovnou, ozařujíc svatými červánky blížícího se slunce 
pravdy mysl jeho. Ti, kdo pravdu tuto docela pochopili a v ni se 
ponořili, zacházejí co sani a si za řeku Džemna (totiž Ganges) do 
pouští rozplývajíce se v rozkošech tohoto tušení co samotáři a nikdy 
více k lidem se nevracejí na půdu, jižto dříve vzdělávali, zříkajíce 
se všeho, z velké části i obleku, považujíce tělo za oblek duše své. 
10. Kdo však pravdy této nepoznali, ti se pachtí a lopotí ve 
výkonech nepoznané vlastní vůle své, jsouce obmezeni a opleteni osidly 
Maji v podobě času, prostory, příčinosti, v podobě jednictví a soběctví, 
jsouce zároveň tištěni nutností vlastní vůle své; ti a takoví nejsou 
posud toho hodni, aby přešli ve Brám, když nutností přírody (smrtí) 
seruisse. Scientia et peccatum simul cxistere nequeunt. Quem relinquit 
scienta, ad mundos inferiores descendit: quem comitatur, ad superiores 
ascendit; id est ipsa scientia, quae Ens summum est, efficitur. Oup. II. p. 91. 
4 
