5 
od druhé z ničeho stvořena čili zplozena jest, opírajíc se hlavně 
o víru, úplně propadá před soudem zdravé logiky. 
Však právě onen přechod z jedinosti pravé bytosti k rozmani- 
tosti světové vede úskalím, o něžto rozumy své brousily od jakživa 
nejbystřejší hlavy člověčenstva, kolem něhož meškali v nejpěknějším 
vědeckém rozkvětu svém nejzvedenější národové světa. Veškerá filo- 
sofie staroindická, všeliké rozbory náboženské starých a nových vě- 
kův, nejhlubší a nej vznešenější myšlénky Platona a Aristotela, Xeno- 
phona a Empedokla, Stoikův a Novoplatonikův alexandrinských, ve- 
škerá filosofie novověká meškají vůkol tohoto úskalí. To, čehož jiní 
pouhým myšlením, jiní mystickým uchvácením chtěli a posud chtějí 
se tuto dodělati, to bylo, jest a bude vždy hlavní úlohou filosofie. 
V novější době získal sobě veliký myslitel Kant nesmrtelných 
zásluh o vědu ne snad tím, že by byl mohutným duchem svým ono 
úskalí úplně zporážel, vyrovnal a tak schůdnou cestu myšlení lid- 
skému připravil, nýbrž pouze tím, že to úskalí pochodní důmyslu 
svého teprv patřičně osvítil a tak vědu filosofii na nesnadnou schůzi 
tu určitě upozornil. Vycházeje ze základů už od Kartesia (Des Car- 
tesa) a od Spinozy ražených, výhradně subjektivních, totiž z pou- 
hého vědomí o sobě, odkryl a nezvratně dokázal, že čas a pro- 
stor nenáležejí co podstatné vlastnosti k pravé bytosti, nýbrž že 
jsou pouhé „formy smyslného chápání,' 1 které my sami sobě tvoříme 
a do věcí vnějších myslí svou vnášíme, kteréžto však na věcech sa- 
mých nelpí. (Kant mohl k těmto dvěma formám přidati třetí, totiž 
příčinnosť, jak nejnověji ostře a dobře dokázal Schopenhauer.) 
Poněvadž ale všeliké věci, celou rozmanitost světovou, kterou smysly 
chápeme, v čase, prostoře (a v její vzájemné příčinnosti) 
chápeme, poněvadž vlastně jenom vyplněného prostoru v jeho 
časové příčinnosti a posloupnosti sobě vědomi stáváme, 
proto chápeme výhradně jen plody a „formy" svých vlastních smyslů, 
nikoliv však věci, jaké v skutku jsou. Proto nejsou věci, které 
smysly chápeme, pravou bytostí, nýbrž jsou to pouhé poměry 
a formy našeho vlastního chápání, objektivní klam. Pravou bytosť 
nelze jest pouhými smysly pochopi ti, poněvadž k ní nepřináleží ani 
čas ani prosto r (ani příčinnosť), a pouze tyto formy možná 
smysly chápati a jiného nic. Tuto pravou bytosť nazval Kant dosti 
naivně „das Ding an sich," zavřel ji do svého „intelligibilního" (roz- 
umového) prostoru a času, a vyklenul na této smělé velkolepé my- 
šlénce budovu své metafysiky. 
Nástupci Kantovi, Fichte, Schelling a Hegel nebyli ale 
