8 
• 
od s Jarých Řekův tak v novější době od národa německého téměř 
výhradně pěstován a dosáhl vyvinutí nej úplnějšího. Jiní národové, 
když toho potřebu pocítí, ať se o ostatní zde naznačené směry a od- 
bory pokusí. 
Po tomto úvodu dlužno už, obrátiti se k filosofii staro- 
indické, ježto jest předmětem badání našeho. Na první pohled 
třeba doznati, že filosofie staroindická náleží k soustavám centrali- 
stickým, a že proto u porovnání jejím s filosofiemi novověkými mů- 
žeme hned napřed mimo sebe pustiti všecky soustavy dualistické 
a taktéž federalistické. Však mezi soustavami centralistickými třeba 
hlavně přihlednouti k té soustavě, ježto patřičnou váhu klade na 
vůli, co jsoucnost pravé bytosti ; nebo i staří Hindové, jak z pře- 
dešlého „systematického sestavení základních myšlének filosofie staro- 
indické" dosti jasně trvám vysvitá, celou filosofii svou na vůli za- 
kládali. Tato soustava jest filosofie Spinozova, z nížto všecky 
ostatní novější soustavy pantheistické čili centralistické skutečně se 
vyvinuly. Staří Hindové neznali ovšem filosofie Spinozovy, a Spinoza 
neznal, jak určitě lze jest dokázati, spisův staroindických, a přece 
jest styčnosť mezi oběma, jak hned uvidíme, znamenitá. Nejlepší to 
důkaz, že duch ve své povšechnosti zde vane, duch, jenž nezná ani 
času ani prostory ani jiných poměrů pomíjejících, vnějších. 
Střed a jako duše veškeré filosofie staroindické jest totiž j e- 
dinosf pravé a pouhé bytosti, kterážto vůli svou jeví a tím ve- 
škerý smyslný svět tvoří a řídí, a tento celý svět jest nahodilá forma 
jen této vůle její. Spinoza, následovav z počátku slepěji Des Carte- 
sových, zřekl se záhy jeho dualismu a chopil se odhodlaně rázného 
centralismu. „Prostornost a myšlení nejsou dvě věci tak roz- 
ličné, že by jedna každá z nich tvořila jinou substanci aneb pod- 
statu, jako Des Cartes tvrdí, nýbrž obě dvě jsou pouhá atributa 
(příznaky) jedné jediné bytosti čili substance." A tak, jako filosofie 
staroindická klade i Spinoza zvláštní akcent na vůli. On vůli po- 
kládá, což jeden z hlavních znaků jeho filosofie jest, za nevolnou 
a nutnou zrovna tak jako staří Hindové. *) Dle Spinozy (II. p. 324) 
záleží volnosť člověka v tom, že dle pouhé nutnosti své přirozenosti 
bytuje a koná. Tak také bůh, ačkoliv nutně, přece volně bytuje, 
poněvadž dle pouhé nutnosti své přirozenosti bytuje. Tak také bůh 
sám sebe a svrchovaně vše volně chápe, poněvadž z pouhé nutnosti 
*) In mentě nulla est absoluta, sive libera voluntas, sed mens ad hoc vel illud 
volendum determinatur a eausa, quae etiam ab alia determinata est, et 
haec iterum ab alia, et sic in infinitum I. p. 226. Srovnej III. p. 67, 88. 
