9 
jeho přirozenosti vysleduje, že vše takto chápe. Z toho následuje, 
že Spinoza svobodu nikoliv za libovolné rozhodnutí se, nýbrž za 
volnou nutnost považuje. „Pomysleme sobě, praví, že by kámen, když 
padá, myslil a vědomým byl, že co možná se snaží, aby v padání 
pokračoval. Takovýto kámen bude zajisté mysliti, poněvadž by pouze 
své snahy si vědomým byl, a nikterak lhostejným, že jest co nejsvo- 
bodnější, a že žádnou jinou příčinou v pohybu netrvá, než že chce. 
A to jest právě ta lidská svoboda, kterou že všichni mají, se vy- 
chloubají, a kterážto pouze v tom záleží, že lidé sobě vědomi jsou 
chtíčů svých a příčin, kterými se ustanovují, neznají. Tak nemluvně 
myslí, že volně se shání po mléce, rozzlobený chlapec že pomstu 
chce a bojácný útěk. Opilý konečně myslí, že z volného mysli rozhod- 
nutí mluví to, o čemž, aby byl pomlčel, chce, když vystřízliví. Tak 
šílený aneb člověk mluvka a mnozí jiní toho druhu za to mají, že 
dle volného rozhodnutí mysli své jednají a nemyslí, že uchváceni 
jsou chtíčem. A poněvadž předsudek ten všem lidem přirozen jest, 
proto nesnadno se ho sprošťují." (Sp. II. str. 324.) Takto jsou chtíče 
a vůle vše, ony jsou člověk sám a jeho celá moc ; ustanovují se však 
pohnutkami a příčinami vnějšími, které celý člověka obklopující svět 
nutně mu podává a vtírá. 
Náhled tento jest čistě staroindický, filosofie staroiudická jím 
jako prosáklá jest. Jest to nutnost přírody, fátum, jehož zvlášt- 
ním výrazem byla Maja. 
Ještě větší styčnosť filosofie staroindické s filosofií Spinozovou 
objeví se nám, když přihlédneme k náhledům obou dvou filosofií 
o poměru člověka k bohu. Spinozovi jest boha poznávati tolik, jako 
jej milovati, „a čím více boha poznáváme, tím více ho pro něho 
sama milujeme. Cím více a zevrubněji však věci světské poznáváme, 
tím více boha poznáváme." I tyto věty docela ve smyslu staroin- 
dickém jsou pojaté. „Tato nauka, praví Spinoza, učí, že pouhým vnuk- 
nutím boha jednáme, že jsme účastni přirozenosti božské, a to tím 
více, čím dokonalejší skutky konáme, čím více a více boha chápeme. 
Tato nauka mimo to, že mír v duši naši vůbec skytá, také to do 
sebe má, že nás učí, v čem vlastně naše svrchovaná blaženost zá- 
leží, totiž v pouhém boha poznání, jímž vedeni býváme, ke skutkům 
pouze takovým, ku kterým láska a oddanost nabádá. Odtud! jasně 
pochopujeme, jak dalece ti od pravé hodnoty ctnosti se vzdalují, 
kteří za svou ctnost a své výborné skutky, jako za nej větší otroctví, 
nej většími odměnami od boha chtí býti ozdobeni, jako by ctnost 
