10 
a služba boží sama sebou nebyla blaženosť a svrchovaná volnosť." 
(I. p. 268.) 
Hlavně směřuje filosofie staroindická, co se týče praxe životní, 
k tomu, aby se člověk zříkal všech půvabů světských, aby žádosti, 
chtíče a náruživosti své krotil, aby se cvičil v askesí. Slyšme, co o 
směru tom Spinoza tvrdí: (I. p. 393.) „Každý má moc v sobě, 
aby sám sebe a své chtíče, ač ne svrchovaně, přece z části alespoň 
jasně a zřetelně pochopil, a v důslednosti aby učinil to, by jimi 
méně trpěl K tomu se má hlavně přihlížeti, abychom každou vášeň 
jasně a zřetelně poznali, a tak aby mysl z té vášně vystoupila 
a k přemýšlení se ustanovila o tom, co jasně a zřetelně pochopiti 
a v čemž úplně může odpočinouti; a to sice tak dalece, aby sám 
chtíč od myšlénky o vnější příčině se oddělil a k pravdivým pomy- 
slům se přidružil. Tím se stává, že nejen přílišná láska, nenávisť atd. 
se ruší, nýbrž že i chtíče a žádosti, které z takovýchto vášní po- 
vstávají, k výstřednostěm nedospívají. A vždycky se má ostře pozo- 
rovali to, že jest to jeden a tentýž chtíč (pud), jímž člověk koná 
a zároveň trpí." (1. str. 272.) 
Tedy poznáním, věděním, vědou tříbí, čistí i konejší se vášně. 
Hřích povstává jen z nevědomosti; kdyby všude pravé vědění pano- 
valo, nebylo by hříchu. Tyto veskrz staroindické náhledy zastává 
i filosofie Spinozova. Mysl naše, praví Sp. (I. p. 258), pokud pravdu 
chápe, jest částí neskonalé mysli božské, a proto nutno jest, že 
jasné a zřetelné idey mysli naší pravdivé jsou, tak jako idey bož- 
ské. Klam, faleš a hřích (tvrdí dále Sp. na str. L 264) záleže jí ve 
zbavení a nedostatku, jenž v sobě zahrnují idey zmatené a kusé. 
Celá etika staroindická opírá se o to, co dobro jest. Dobro 
záleželo však Hindům v poznání pravdy a poměrův lidských k ve- 
škerenstvu. Věda nás spasí, jí staneme se „formou pravdy u — Brá- 
mem. Poslyšme, kterak o základní této staroindické myšlénce Spi- 
noza ze svého stanoviska hovoří. „Snahou (praví I. 375), která z roz- 
umu pochází, chceme dobro a varujeme se zla. Poznání zla jest po- 
znání nesrovnalé, neúplné. Z toho následuje, kdyby mysl lidská 
pouze srovnalé a jasné idey v sobě chovala, že by ani ponětí o zlu 
nemohla si utvořiti (tím méně zlo páchati.) A konečně (I p. 382) celá 
naše blaženosť není nic jiného, nežli utišení a odpočinutí (po- 
klid) ducha pocházející z patrného poznávání boha." Svrchované dobro 
záleží tedy dle Spinozy v poznávání pravdy, a poněvadž bůh sám je- 
diná pravda (forma pravdy) jest, tedy v poznávání boha, a poněvadž 
vše co v pravdě jest, bůh jest, tedy v poznávání poměru mysli naší 
