11 
k veškerenstvu. Tak i filosofie staroindická všude dokazuje poznání 
Brámu a tudíž poznání sebe sama a všehomíra že jest nejvyšší 
blaho, cíl a konec všeho filosofování, duší všelikého náboženství, a že 
všeliké obřady náboženské hlavně k tomu směřují, aby člověk p o- 
znal sebe co Brám. 
Však nejen v této hlavní zásadě o tom totiž, co dobro jest, 
srovnává se úplně filosofie Spinozova s filosofií staroindickou, anobrž 
poněkud i s tou zvláštní modifikací této filosofie, kteroužto brami- 
nové ukrývali lidu obecnému, totiž s totožností dobra a zla. 
Rozumuje zajisté Spinoza takto: „Skutek jedenkaždý (I. p. 372) jen 
potud jmenuje se zlým, pokud z nenávisti aneb jiné zlé vášně po- 
vstal. Však nižádný skutek sám v sobě považovaný nemůže býti 
dobrý neb zlý, nýbrž jeden a tentýž skutek jest brzy dobrý brzy 
zlý. Proto rozumem můžeme poznati skutek, jenž zlý jest, aneb 
který z nějaké zlé vášně povstává. Z toho vysvitá, že všeliký chtíč, 
jenž z vášně vzniká, totiž z trpění, žádného by neměl vlivu, kdyby 
člověk rozumem byl veden. Z toho také vidno, že chtíč neb žádost 
pocházející z vášně, totiž z trpění, slepými se nazývají." Proto 
také nemůže Spinoza (II. p. 222) připustiti, že by hřích a zlo byly 
něco positivního, tím pak méně že by se děly proti vůli božské. 
Ano my jen nevlastně a dle lidského spůsobu mluvení říkáme, že 
proti bohu hřešíme, jako když se řekne, že člověk boha uráží. 
Smysl toho jest tec, kdo pravé poznání, kdo celou orga- 
nisací takovéhoto poznání, totiž v ě d u v sobě chová, ten že zlo pá- 
chati, ani hřešiti nemůže ; jenom ten, kdo poměru mysli naší k veške- 
renstvu jasně nepochopil, koho „věda u (ve smyslu filosofie staroin- 
dické) „opouští," páše zlo, hřeší, poněvadž se vésti dává náruži- 
vosťmi nejasně poznanými, slepými. Proto jest ze stanoviska Spino- 
zova dobro a zlo poměr velmi relativní, nenáležející k podstatě věcí, 
jest to poměr v celku nutný a proto také lhostejný, a sice právě 
tak lhostejný, jako že některý kámen leží tu a jiný tam, že ně- 
jaká řeka teče tudy a nějaká jinde. 
Avšak filosofie staroindická ve své neoblomné důslednosti pan- 
theistický náhled tento ještě dále provedla. Jí jest rozdíl mezi dobrem 
a zlem ne snad pouze jen nahodilým a lhostejným, nýbrž i zcela 
nemožným, pouhým přízrakem a klamem smyslným, mohoucím 
vznikati jenom tu, kde půda pravou vědou není posud dostatečně 
vytříbena a vzdělána. K tomuto náhledu chová filosofie staroindická 
doklad mohutný v pantheistické soustavě své, jednotu totiž vůle 
jediné možné pravé bytosti, Brámu. Kdyby byl rozdíl mezi dobrem 
