12 
a zlem, musila by býti vůle rozličná, nikoliv však jediná, aby se 
proti sobě mohla stavětí. Vůle však rozličná není, nebo není nositel 
této vůle bytosť rozličná, nýbrž jediná; jestli přece rozdílu mezi 
dobrem a zlem, jest to tudíž pouhý mam smyslný, který věda musí 
překonati a zni čí ti. Když pak jej přemůže a zničí, tu se jí objeví 
zákonnost jiného světa, kterouž až posud jen bystřejší duchové tuší, 
kteráž však jest nezbytnou nutností a účelem veškerenstva. 
Determinismus, jenž celou soustavou Spinozovou vládne, tvoří 
taktéž značnou obdobu mezi ní a filosofií staroindickou. Starým 
Hindům byl veškerý svět živý, vyvinující se, jediný to bůh. Toto 
vyvinování jest jeho vůle jevící se smyslům našim tak, jak právě 
celý svět jest. Toto vyvinování podléhá však určitým nezvratným 
zákonům, kteréžto, pokud je smysly chápeme, zákony přírodními na- 
zýváme. Zákonové ti jsou poměry nutné, o jakési svobodě neb 
volnosti v tom smyslu, jako by to, co se děje, býti nemusilo, aneb 
jinak býti mohlo, na tomto pouze smyslném (světovém) stanovisku 
ani řeč býti nemůže. Jinak se nám, jak už podotčeno, ovšem věc 
vyjeví, když tyto zákony přírodní, tento přelud smyslný zakládající 
se v pouhé příčinosti myslí svou (jako saniasi svým mašghouli), 
když zároveň všeliké jednotnictví a sobectví překonáme a zni- 
číme Tu se nám objeví noví zákonové, vznešenější nežli jsou zá- 
kony přírody, kterýmiž se tyto úplně zvracují ; jsou to zákonové pravé 
bytosti Brámu, zákonové, jenž v sobě zahrnují nej vyšší volnosť, nej - 
úplnější svobodu, volnosť a svobodu, jejíž formou jest právě Brám. 
V tom směru, ač ne takto ostře, filosofuje též Spinoza, zvlášť 
ve svém tractatus theologico-politic i (n. p. III. p. 94): 
„Ukážu, že uzavření a přikázání boží, a důsledně celá prozřetelnost 
božská, nic opravdu není, než pořádek přírody, to jest, kdykoliv 
písma svatá praví, že to neb ono bohem aneb vůlí božskou se stalo, 
nelze tím opravdu nic myslit! jiného, než že se to stalo podlé zá- 
konů a pořádku přírody, nikoliv však, jak lid obecný myslí, že by 
příroda tak dlouho v činnosti své byla ustála, aneb že by její řád 
na čas byl přerušen." My nemůžeme věděti, praví Sp. na jiném místě 
(odvolávaje se na Kartesia) (II. p. 244), kterak naše svoboda a vše, 
co s ní souvisí, se srovnává s božskou prozřetelností a svobodou, 
poněvadž nemůžeme pochopiti, kterak bůh věci stvořil a kterak je 
zachovává. „Poněvadž bůh (II. p. 227) nejen věci, nýbrž i jejich po- 
hyb i jejich spůsoby (modos) ve svém stavu zachovává, to jest, 
jim napamáhá, zdali z toho nenásleduje, aneb že není žádné zlo, 
aneb že bůh sám toto zlo vykonává.' 4 Tak namítá jistý dopisovatel 
