13 
SpinozovL Načež mohl Sp. pouze odpověditi, že skutečně není 
žádného zla, poněvadž vše jest nutnosť určení. *) Avšak Spinoza ne- 
pronikl ve věci této k výsosti a ryzosti myšlének starých Hindův, 
kteří tuto nutnost, toto určení uznávali pouze ve světě smyslném, 
nikoliv však v nadsmyslném. Tím, že Sp. tohoto znamenitého roz- 
dílu nešetřil, zabíhá do subtilností tu a tam myslí nedostižných aneb 
upadá i v odpory v mysli nesrovnanlivé, nazývaje na př. svobodu 
volnou nutností (libera necessitas). A přece jest první a zá- 
kladní ponětí filosofie Spinozovy, totiž ponětí substance věcí 
úplně nadsmyslnou. Substancí (podstatou) Dazývá Sp. (n. p. II. p. 211) 
to, čehož bytosť obsažena jest v jsoucnosti (ad cujus essentiam per- 
tinet existentia), to jest, z jehož pouhé myšlénkové jsoucnosti vy- 
sleduje výměrem jeho skutečná bytosť (aneb jak na jiných místech 
uvozuje: to, co jest příčinou svou, co samo sebou jest, to, čeho po- 
nětí nepotřebuje ponětí věci jiné, z něhož by povstalo). Z toho ná- 
sleduje, že substancia nemůže býti mnohonásobná, nýbrž jediná. Ko- 
nečně se musí všeliká substancia chápati co neskonalá, věčná. Spi- 
noza sám nazývá tuto jedinou možnou substanci — bohem, tak jako 
staří Hindové nazvali tutéž substanci brámem. Však Hindové v ne- 
oblomné a odvážlivé důslednosti své obklopili své Brám zákony 
a řády takovými, jimiž se zákonové a řády přírody ruší a co ne- 
platné zničují. Tyto zákony a řády jsoucnosti Brámovy poznávají 
jenom ti, kteří v neustálém přemyšlení svém (mašghouli) takového 
stupně vědoucnosti dosahují, že překonavše všeliké jednotnictví a so* 
bectví, vnitřním smyslem neprostředně zírati mohou v tento nový 
svět jsoucnosti Brámovy, jemuž celá příroda jest poslušná a jímž 
její zákonové se přerušují, poznávajíce totiž, že člověk sám jest 
Brám, vždy a všude jediné a celé. Stejného vznešeného stupně po- 
znání lze dosíci i cvičením asketickým odepíráním dojmů světových, 
ano i v zápasu smrtelném, anebo na bojišti s mečem v ruce aneb 
v zúmyslné samovraždě, když člověk náhle a rozhodně celým světem 
povrhne a tu najednou smělým a bystrým pomyslem sám sebe co 
Brám pozná. K tomuto já řku smělému, ač veskrz důslednému 
kroku neodvážil se Spinoza, ač zrovna tak, jako staří Hindové na 
stanovisku pantheistickém pevně stojí. Spinoza chtěje vyrovnati pan- 
theistické stanoviště své se světem smyslným, chtěje vysvětliti toto 
„zjevení božské," totiž celou přírodu a takto urovnati onen ne- 
') Srov. II. p. 198. Deum nullo modo fato subjicio, sed omnia inevitabili ne- 
cessitate ex dei natura sequi concipio eodem modo, ac omneš concipiunt^ 
ex ipsius Dei natura sequi, ut Deus se ipsum intelligat. 
