14 
snadný přechod sjedinostik mnohosti, kterýžto lze nazvati 
filosofickým „salto mortale,* obklopil k tomu účeli substanci svou 
s nesčíslnými „mody a attributy" svými a přiklopiv ji zvlášť dvěma 
attributy, totiž „rozsáhlostí" a „myšlením" pantheistickou soustavou 
svou takto otupil a ji poněkud do odporů, jak svrchu dotčeno, uvedl. 
Aby odlika ta jasněji vysvitla, přihlédněme k některému jednot- 
livému příkladu, na př. k náhledu Spinozovu o zázracích. Ačkoliv 
věc tato přísně sem nenáleží, přece poslouží k tomu, abychom se 
jaksi analytickým spůsobem přesvědčili o rozdílu naznačeném a zá- 
roveň o logické pružnosti soustavy staroindické vzhledem k soustavě 
Spinozově. Spinoza možnost zázraků ve smyslu biblickém úplně upírá, 
pokládaje je za výtvory pouhé obrazotvornosti lidské. Rozumuje o té 
věci (III. p. 86) takto: „Jakož člověk uvykl, nazývati onu vědu, 
ježto rozum lidský přesahuje, božskou, taktéž nazývá skutek, jehož 
příčina vůbec neznámá jest, božským neb skutkem boha. Nebo lid 
obecný za to má, že mocnosť a prozřetelnosť boží co nejjasněji se 
ustanovuje, když se ve přírodě něco neobyčejného a proti všemu 
nadání děje (zvlášť když se to k jeho zisku neb pohodlí děje), 
a myslí, že bytosť boha ze žádné věci jasněji nevysvitne, než z toho, 
když příroda, jak se domýšlejí, svého pořádku jeho vnuknutím ne- 
zachová; proto za to mají, že ti všickni boha aneb alespoň prozře- 
telnosť božskou ruší, kdo hledí všecky věci a také zázraky příči- 
nami přirozenými vysvětliti a pochopiti. Domnívají se totiž, že bůh 
tak dlouho ničehož nečiní, dokud příroda v obyčejném pořádku pů- 
sobí, a naproti tomu, mocnosť přírody a příčiny přirozené že tak 
dlouho zahálí, dokud bůh činným jest . . . (III. p. 88.) Jelikož ale 
nic pravdivé není, leda jen to, co bůh výhradně určil, tedy z toho co 
nejjasněji vysvitá, že jsou všeliké zákony přírodní určení a ustano- 
vení boha, ježto vysledují z nutnosti a dokonalosti přirozenosti bož- 
ské. Stane-li se tedy něco ve přírodě, což by odporovalo jejím po- 
všechným zákonům, musilo by to nutně zároveň odporovati ustanovení, 
rozumu a přirozenosti božské; anebo kdyby někdo tvrdil, že bůh 
něco proti zákonům přírody vykonává, ten by zároveň musil tvrditi, 
že bůh proti své přirozenosti jedná, čehož nic není ošemetnějšího . . . 
(III. p. 89.) Z toho tedy velmi jasně vysvitá, že slovo zázrak 
pouze vzhledem k lidským míněním může pochopeno býti, a že nic 
jiného neznamená, než skutek, jehož přirozenou příčinu příkladem 
jiné obyčejné věci nelze jest vysvětliti, aneb alespoň ten že to ne- 
může učiniti, kdo o zázraku nějakém píše aneb vypravuje." S tím 
v jistém smyslu souvisí Spinozovo mínění (III. p. 3.), že nejistota 
