15 
a strach jsou hlavním pramenem všelikých pověr (a všelikého nábo- 
ženství). 
Pantheismus Spinozův, pokládaje zákony přírodní za samu vůli 
božskou, za hranice všelikého filosofování, přes které nelze jest jiti 
dále, nemohl jinak, než rozhodně zamítati všeliký zázrak, co blud 
a pouhý přízrak smyslový aneb dokoná co báj a výtvor fantastický. 
Jinak filosofie staroindická, kterážto šla (více tisíc let před Spino- 
zou) o znamenitý krok dále v zcela důsledném vyvinování panthei- 
stickém. Jí nebyly zákony přírody hranice myšlení lidského, přes 
které se nemělo jiti dále; naopak ona hleděla právě tyto povaliti 
a zprorážeti, aby mohla jiti dále. Jí byly právě tyto zákony přírodní 
a vůbec vše, co v příčin nosti smyslné se zakládá, pouhým smysl- 
ným mamem a klamem, který se čistou myslí má a musí překonati, 
aby tato dospěla k jediné pravé substanci bez všech obalů, totiž 
k Brámu. Proto nikde jinde nemohou se zázraky důmyslněji vy- 
světlovati, než právě na půdě filosofie staroindické. Ten, kdo usta- 
vičným přemítáním myšlénkovým (mašghouli) dospěl tak daleko, že 
úplnou nicotu tohoto smyslného světa a svůj pravý poměr k všemu- 
míru úplně a jasně poznal, kdo negací světa provede úplně a bez- 
ohledně — ten s úžasem shledá, že sám jest Brám, a že všeliké 
zákony přírody a všecky ostatní zákonové lidští jsou pouhá nastro- 
jenosť smyslová, kterou on právě v nivec uvedl podstatným přemý- 
šlením svým a úplným pohrdnutím s těmito nicotami světskými — 
mocí své vlastní vůle. Na tomto stupni vědomosti, jehož však dle 
domnění starých Hindův málo kteří vyvolenci — braminové saniasi 
— dosahují, pozná člověk, že nad zákony přírodními horují vyšší 
věční zákonové — dobra, krásy, lásky, svobody — jimiž se celá 
příroda i se svými řády a zákony zvracuje; na tomto stupni shledá 
člověk, že mu jest celá příroda poslušná, a že může, když jen chce, 
divy a zázraky tvořiti, jen když pravý stupeň a mocnosť vědy má 
a nikterak o tom nepochybuje. Tak připouští filosofie staroindická 
možnost zázraků na základě pravé vědy, jako učení křesťanské je 
připouští však na základě pravé víry (Markus XI. 23). V křesťanství 
víra, když „nepochyboval v srdci svém" člověk, hory zdvíhala a do 
moře vrhala, v náboženství staroindickém činila totéž věda, oboje 
však mocí vůle. 
Přihledněmež v tomto analytickém odůvodnění k jinému pří- 
padu, na př. k náhledu Spinozově o strašidle ch. Jakýsi anonymus 
tázal se Spinozy v dopise, co by soudil o strašidlech, poněvadž prý 
všichni filosofové staří i moderní o tom přesvědčeni jsou a za to 
