19 
věk lze bylo očekávati, naznačuje. Praví totiž (III. p. 239): „Pří- 
roda ovšem nestvořuje národův leč individua, která se dělí v národy 
jenom rozličností jazyka, zákonův a mravův přijatých. Z těchto dvou 
posledních, zákonův totiž a mravův konečně stane se to, že jeden 
každý národ má svého zvláštního ducha (ingenium), zvláštní povahu 
(conditionem) a posléze zvláštní předsudky (praejudicia)." Ano, ne- 
jen národnost uznává Spinoza, ale i národní anebo vlastně státní 
církve. Praví (III. p. 251): „Hodlám dokázati, že náboženství moc 
práva dostává od těch, kteří drží právo vlády, a že bůh žádného 
zvláštního panování mezi lidmi nemá, leda jenom pomocí těch, kteří 
vládu (světskou) v držení mají, a mimo to, že náboženské boho- 
služby a cvičení v pobožnosti se shodovati mají s mírem a užitkem 
státu a že tudíž důsledně od těch samých nej vyšších mocností mu- 
sejí býti ustanoveny, kteréžto proto také jejich vykladateli býti 
mají..." A dále (III. p. 255) dokládá: „Vnější bohoslužba nábo- 
ženská a všeliký cvik pobožnosti musí se srovnávati s mírem a drže- 
ním (zachováním) státu, jestliže boha patřičně poslušní býti chceme." 
Poněvadž Spinoza při tom filosoficko -physiologickou nutnost předpo- 
kládá, že se totiž každý národ ve svůj vlastní stát vyvinul a že tu- 
díž nepovstal výbojem a jiným násilím, tedy jsou tyto církve, které 
Sp. zde uznává, nejen státní, nýbrž i národní. 
Avšak staří Hindové nejen že uznávali národnost a církve ná- 
rodní, anobrž oni to vše také měli, oni měli veřejné řády veskrz 
národní, oni měli náboženství národní i svou filosofii národní. — 
Obrali jsme si velikána, jakým skutečně Spinoza jest mezi filo- 
sofy všech věků, abychom na něm ukázali, že filosofie storoindická 
jest především skutečná a podstatná filosofie, že výšky filosofie novo- 
věké namnoze dosahuje, ano že ji z části i přesahuje a logickou 
důsledností svou překonává. Takové mistrnosti slohu a úsečnosti 
logické, jakou se novověká filosofie honosí, v ní ovšem hledati ne- 
smíme. Eozumí se ostatně, jak se už z počátku podotklo, samo 
sebou, že bychom takových obdob, shod a souhlasů našli dosti 
i v ostatních soustavách centralistických, které ze Spinozy jako 
vyrostly, zejména v soustavě Fichteově, Hegelově, Schellingově ba 
i Kantově. Kdybychom se však do centralistických systémů staro- 
řeckých pustili, kdybychom na př. do školy Eleatův zavítali, třeba 
hned k Xenophonu a jeho principu: IV tó itav, kdybychom k Pla- 
tonovi zašli a k Stoikům se podívali, kteří na př. dle spůsobu staro- 
indického i samovraždu za čin filosofický, za karakternosť a důsled- 
nost subjektivní ctnosti prohlašovali, kdybychom mezi nové Platoniky 
2* 
