— II — 
danner næsten en ret vinkel med hovedstammen, men bøier meget 
snart opad i en bue i lighed med, hvad Verrill fandt hos Paramuri- 
cea borealis*). Polyperne sidder spredt over hele polypstokken med 
iindtagelse af stammens nedre del, de er især talrige paa grenenes 
yderside. Polypcellerne er lave, cylinderformede vorter, som er rigt 
forsynet med store spilder. 
Cønenchymet er tyndt og bedækket af et encellet, lavt epi- 
thel (ektoderm), som ofte synes at staa i direkte forbindelse med 
bindevævscellerne (cfr. Koch Muricea placomus) **). Disse bindevævs- 
celler, der har kjærner, indesluttes som sædvanligt i det hyaline binde- 
væv. Cønenchymets ernæringskanaler er bedækket af et c. 5 |j. høit 
encellet lag af cylinderformede entodermceller. Spiklerne, som op- 
træder i stor mængde i alle cønenchymets lag og ofte stikker ud 
igjennem ektodermet, er som oftest spindelformede og især bøiede 
rigt besat med vorter og ogsaa hyppigt forsynet med torner (0.164 
— 0.368 mm. 1. 0.036 — 0.052 mm. br.) (Tab. V fig. 4, 5), de rette 
spindler, der er sjeldnere, er som regel længere end de bøiede (0.300 
— 0.516 mm. 1. 0.056 — 0.080 mm. br.) (fig. 7, 8). Foruden disse to 
spikelformer finder man stærkt knudrede køller (0,240 mm. 1. 0.124 
mm. br.) (fig. 9), spindler med et glat baand paa midten (0.184 mm. 
1. 0.060 mm. br. 0.024 mm. br. paa midten) (fig. 10) og kors (fig. 11). 
Mellem cønenchymet og axen er der et encellet epithellag (axe- 
epithelet). Dette cellelag er meget vanskeligt at adskille fra det om- 
liggende cønenchym, bedst fremtræder axeepithelet ved farvning med 
guldchloryr og der, hvor axen er løsnet fra cønenchymet, hvad der 
vanskeliggjør paavisningen af dette cellelag er, at cellekjærnen ofte 
ikke kan findes. Cellerne er 4 — 8 høie og forsynede med store 
runde kjærner. 
Axen er rund hornet, uden kalk, 0.3 mm. tyk i grenene. Den 
bestaar af lameller, som afta'r i tykkelse indad og opad mod gre- 
nenes spidse; mellemrummene mellem lamellerne er ligesom central- 
strængen fyldt med en spongiøs substans. Centralstrængen mangler 
det fine traadnet, som findes f ex. hos Stenogorgia. Paa grund af 
sin løse bygning faar axen paa tværsnit udseende af et maskenæt. 
I hovedstammen er axen gulbrun, men blir lysere, næsten gulhvid i 
de mindre grene. Af karmin og hæmatoxylin farves axen ikke undtagen 
i grenenes spidse, derimod farves den meget skarpt af guldchloryr. 
*) Verrill : The Anthozoa etc. Buletin of comp, Zv^ol. Cambridge, vol. 
XI, s. 35. 
**) Koch: Das Skeiet der Alcyoiiarien. Morphl. Jahrbuch, vol. IV, s. 453, 
lab. XXIII, flg. 5. 
