43 
potřeb, (že) o nich cele má rozumíno býti podle jejich celého složení od 
doktoruo; ne tak, jakž někteří nemaudří pravili, když nalezli psáno : 
„potřeb diarodon abbatis", kladli sau je bez pižma (sine musco), 
pravíce, že ten úmysl byl doktora (1. 8 — 9). 
Toto pilně znamenati sluší, že lékařství, kteráž se dávají k vy- 
žití materý, totiž vlhkosti té, kteráž neduh puosobí, a k otevření 
zacpání, aneb k posilnění audu, jakožto triasandali, mají dávána 
býti před jídlem asi mi hodiny, aby se mohla připraviti od přirození 
a přijíti do míst potřebných. Pakli pro žaludek neb pro zvrácení chuti 
dávají se, tehdy málo před jídlem mají dána býti. Pakli pro moc po- 
silující zažívání, ihned po obědě dána buďte. Pakli ku posilnění mozku 
a moci životné, po obědě neb po večeři asi dvě hodiny dána buďte. Pakli 
ku posilnění srdce, okoio puolnoci mají dána býti, a mají dlauho 
v ústech držána býti, aby se poznenáhlu rozpustila. Pakli k roz- 
puštění větrnosti, když žaludek jest prázdný od pokrmuo a zby- 
tečností. A při tom šetriti sluší, aby žádným obyčejem nebyla dávána 
ani dryak, ani žádná složení lékařství otvírající neb urinu vyvodící, 
dokudž by pokrm byl v žaludku, aneb kdy by byl naplněn zlými 
vlhkostmi. Protož obyčej některých, kteří dryak s ženným (t. žženým) 
vínem přijímají pro nechutenství, nechválí se, ovšem zlý obyčej 
Vlachuo, kteříž přijímají jej s malvazím. A toho rozum jest, že 
pokrm nezažitý a zbytkové zlých vlhkostí vedeni bývají čistotau 
(subtilitate) malvazí neb vína ženného do jater a zacpání činí, a v škod- 
livé neduhy lidé upadají. 
Obyčej, kterak mají brány býti kuory citrové a jiných jablek, 
která mají chutnau vuoni. Vybeř jablka, kteráž by měla větší kyse- 
lost vnitř, proto že kuory jejich sau vonnější, a musí býti taupena 
toho dne, kteréhož sau z stromu utržena. Vy tří ti je najprv ručníkem 
čistým a ostrým a oblaupiti nožem ostrým tence, aby nepřijímal 
masa k kuoře. Týmž obyčejem při kutnách (t. gdaulích) a jiných 
jablcích čin, a potom v stínu vysuš (1. 18—19). 
2é rozdílu IL (I. 20 — 47) o lektvařích hořkých (de electuariis amaris). 
Sklo pálí se tímto obyčejem. Zetřije dobře, potom je vlož do ně- 
jaké pánve železné a vstav na uhlí, vždycky dýmaje, až by červené bylo ; 
potom od ohně odstav. Jestližet zpopelí, dobřeť jest; pakli nic, opět 
vstav na uhlí a dýmej, nepřestávaje, až i zpopelí. 
Štírové se pálí tímto obyčejem. Vezmi štíruo živých, co chceš, 
a vlož v nový hrnec, zamaže jej těstem neb hlinau připravenau, 
