5 
Latinské nemo za nej starší doby vždy pronášeno českým 
nik to, nikte. Tak čteme v Rkr. (Záboj 26): Otčík zajide . . . 
i neřeČe nikomu. A v Alexandreidě SVít. : Jakož juž nikte ne- 
bieše 508. Nečije sě nikte jiný 864. Kto by mlátil, nikte ne- 
bieše 2250. Jak jich (kol) nikte nemožieše rozebrati, ni umieše 1152. 
V Bud. IL: A mezi tiem nikte nevie 22. Nikomu věděti nedav 76. 
V Pláči svaté Mářie: Nikte neosta u něho, nikte jemu nepomože 
261—2. V Desateru: Snad tebe nikte nesprostí 442. Neotpustí 
ni kornému 913. U Dalimila: Neb sě nemože nikohého dovo- 
lati 38, 11. Že ni korné mu věřiti nesměl 39, 30. V legendě o Panně 
Marii (Ö. Č. M. 1879 str. 118 sld.) : Nikte nemohl byl vzvěděti 7. 
Ani v rukopise kralodvorském ani v jiné staré původní české 
památce žádná stopa po zástupnici latinského nu Hus se nenachází. 
§. 2. Ku konci XIII věku nicméně nastala potřeba stálého slova 
za lat. „ nullus Z počátku bylo v tom dosti kolísání. Zajímavý 
toho doklad naskýtá se v Homiliáři Opatovském (Č. Č. M. 1880 
str. 117), kde k latinskému textu: „nulla erit perturbatio, nulla 
tristitia, nulla amaritudo, nullus fletus, nullus pavor, nulla fames, 
nulla sitis, nulla nuditas, nulla debilitas, nulla deformitas" 
přidány jsou tyto české glossy: „. . . zámutek, . . . truchíosť, . . . hoř- 
kosti, ni jeden pláč, ... užasenié, ani který hlad, ani která 
žéžesť, i jedna nahota, ani která mdlosf, ani která netvarnost" 
Ponenáhlu nicméně vrch obdrželo i jeden, ježto se, mimo právě 
dotčené glossy, nej dávnějšími, ač vždy ještě velmi nečetnými příklady 
vyskýtá v Alexandreidě a v MastiČkáři. Později není památky, aby 
se v ní výraz i jeden neopakoval, a to čím dále, tím hojněji. 
§. 3. K vysvětlení tohoto úkazu především zřetel obrátiti sluší 
ke spojce i, která ve staré češtině mimo posavadní význam zastá- 
vala několik zdánlivě vespolek nesrovnatelných úkolův. Z těch vy- 
tknouti sluší: 
Význam spojovací, po celém oboru slovanském rozšířený, 
ačkoliv v novější době od proslaveného slavisty co zbytečnost za- 
mítaný*), zejména 
a) na počátku vět prostých i tázacích: I vzchopi sě vz hóru 
jako jelen. / tažechu přěd sluncem záhé, i tažechu přěs veš den. Rkr. 
/ by Judáš mocen dvoru. Ep. Zl. 171, 28. / byl jeden král tu kdasi 
Ib. 175, 26. / vzmluvi k svým liudem jeda Ib. 176, 27. / bra sě do 
*) Miklošič Chronica Nestoris (Vindobona 1860 p. IX). Srov. Č. Č. M. 1872, 
str. 311 sld. 
