92 
snese s na konci slova, kde ho potřebuje, na př. netoliko wact, koce, 
nbcb, Bbct a p., ale i roft-o-cb, MHp-o-ch, rpaj-o-ch, lupoj-o-cb, oe(ki3~ 
o-ch, ßbn-b-cb, ?HM-oY-cb (=: 3Hii-a-čb) atd. (v. Mikl. lex. pod cb) ; 
ano i v cizích jménech: Hcoifc sup. 163, 168 a j. komhc' a komiicr 
i KOMiicb sup. 163, 162, MepcHC, MapHC, &khboc, Mapo^ac a j. sup. 
187 a p. rus. xaoct, rpájjyc*, nójnoct, KÓpnyct, HOTápiyci, apxHBá- 
piycb a j., čes. kustos, Herodes, Sokrates atd. 
Kdyby tedy i v slov. někdy bylo bývalo to -s v N. sg. m., 
proč by tu pak zas bylo odpadlo? a kdy by přec bylo odpadlo, tož 
by po něm snad přece také byla zbyla aspoň nějaká památka, dle 
díž by se mohlo soudit, že i tu někdy bylo, neb -s je přece silnější 
a tudíž stálejší, než a, ja, jež obyčejně i při -s sesláblo, jak jsme 
viděli, až v i, h (lit., got. a j.); ale v celé slovanštině, v žádném 
z četných nářečí slovanských, od nej starších dob až podnes, nikde 
a nikdy není po takovém s v N. sg. m. ani té nejmenší stopy. Slo- 
vanština tu ovšem užívá, když toho je třeba, zcela jiných živlův 
k sesílení a vytknutí, sr. stsl. ti, rus. TO-Tt, stč. te-t, čes. pol. te-n, 
hluž. polab. tó-n, mir. TO-j, srb. chor. Ta-j, se skr. lit. ta-s atd. nebo 
stsl. H-sue, stč. pol. je-n-ž a je-j, hluž. jó-n, polab. ja-n se skr. ja-s, 
lit. ji-s atd., aneb stsl. cb, ch-h, rus. ce-fi, stč. sje-n, polab. só-n se 
skr. sja-s, lit. ši-s atd. stsl. k-e, k^-to se skr. lit. ka-s, lat. qui-s atd. 
Proto i v cizích jménech, zvláště biblických, přijatých dílem 
z řečtiny, dílem z latiny, slovanština to -s, t. j. vlastně cizí člen, buď 
považovala ještě za kmen, k němuž teprv ještě přivěsila svůj člen 
-i, -b, co základ sklonění, aneb, což je obyčejnější, to -s i s před- 
cházející hláskou, t. j. celý cizí člen odmítla a nahradila svým vlastním 
členem -i, -b: Hco^c-i, G. Hcovc-a atd. aneb nesklonně Hcoy, llcoyo, 
nějakém s! Němčina ztratila to s, ale cf. got. a nord. ! a i něm. zájm. er—is, 
der — thas atd. Též román, (vlas.), ale cf. lat., fr., šp., port., lec v slov. 
zcela jinak). Toto poslední však v tomto postavení dle slovanského hlásko- 
sloví není možné (?)... Z nominativní koncovky -as (jež přešla prý i do 
slovanštiny [war ins Slavische übergegangen als -as (!), wie das Litauische 
und Deutsche beweisen] !) mohlo povstati jen buď -e, ale . . . (nepovstalo, 
jak skutečnost ukazuje), aneb -o, ale to zas — nom. acc. sg. n. ; pročež 
jazyk prý nechal zcela toho nominativu m. (die Sprache lies diese Nomi- 
nativform beim msc. ganz fallen!) a nahradil jej akkusativem, a odtud 
koncovka -ü. u Ale při tom se v spisovateli přece probudilo svědomí, 
a vynutilo mu poznámku: „Dieser Vorgang mag bei einer Sprache, die 
theils wirklich sehr alterthümlich ist, theils noch mehr dafür angesehen 
wird, als sie es thatsächlich ist (!), auffallend erscheinen." Ba ovšem. Tak 
píše p. Leskien v díle korunovaném, t. j. poctěném cenou! 
