95 
Také -m není ani výhradní ani jediný význak A. sg. m. (a N. 
A. sg. n.), neb někde schází docela (v slov. lit. got. aj.\ jinde zas 
přichází ještě v jiných pádech (na př. N. sg, m. f.), aneb místo něho 
stojí t, d, a j., zvláště v neutrum. Cf. skr. mä, tvä, řec. fis, ipe, 
lat. mě, tě, got. i-na, tha-na, mi-k, thu-k, si k atd. 
V nynějších nářečích slov. je A. sg. m. životných roven G. sg. 
m. (nový rozdíl); proč by tu nebylo pro ten rozdíl spíše posloužilo 
někdejší m, kdyby tu skutečně kdy bylo bývalo? 
c) Též G. pl, m. f. n. má v slov. koncovku -t», -h, což opět, 
dle jiných jazykův, vykládají za „zbytek původní koncovky skr. -am, 
zd. -mim, řec. -cw, lat. -um" atd., jako prý „ze (!) skr. sam povstalo 
cfi, coy, ci". Ale ci =: skr. sa, a c& = skr. sam!*) Ostatně skr. 
-am •=. a -f- a -\- m, cf. věd. G. pl. asmék-ct, jušmak-a a skr. as- 
muk-am, jušmék-ara. Též got. m. -ě, f. -o, oboje (!) prý původně -a, 
nepovstaly „z -am", nýbrž ě =s a -f- i, a ö z= ä z= a -f- a, a po -m tu 
není ani památky; cf. G. pl. unsar-a izvar-a. Lit. -« místo -a (viz 
A. sg. m.) by mohlo být ~uňz=. stprus. -an, ale spíše je také (jako 
lat. a rum.) — ä t. j. = slov. -i (cf. L. pl. -su, -se, -s) aneb lit. 
== -a-v — slov. -o-KTi, cf. I. sg. -u =z -a- v ~ arm. a řec. -o -qpt. 
V slov. i tu ovšem není té nej menší památky po nějakém -w, 
a dostačuje zde, jako v N. A. sg. m., pouze sesláblý kmen členu 
-% -L, beze všeho přívěsku. A proč by slov. to m byla přivěšovala, 
kdyby je pak zas bez památky byla odhodila? A proč by je byla 
také tak naprosto odhodila, když je nynější nářečí slov. mohla potře- 
bovat místo novější koncovky -obt», -igbi, -ieň a p., v luz. a často 
i v pol. a rus. i v neut. a fem., kdežto se často musí pomáhat vý- 
slovnosti „vsuvnou" hláskou o, e, ie, a: okoht», ceCTépt, p. matek, 
pamen, s. cecTap-a, pe6ap-a, 0Tan;-a atd. Slov. také proto nemohla 
mít zde -m, že je má v D. pl. Také přídavná vztažná, odvozena od 
Gen. pl. jmen druhových, dokazují, že slov. nikdy neměla v G. pl* 
koncovky -m: oolvauitl, MSTeph, is, ie (v. Mikl. lex.). 
Kdežto slověnština zde má co možná nejprostší koncovku, jedno- 
člennou, nestačí jiným jazykům ani původní -am (zu a-am = a-ma, 
tedy dvoučlenné), neb je sesilují skr. v -änäm: vrk-äoäm, zd. v -anam: 
vehrk-am i vehrk-anam, lat. v-orum — -o-sum: luporum atd., (tedy 
*) „I ve slovanštině i v litevštině ä (v původní koncovce -äm) vlivem konečné 
nosovky změněno v ü (!), jež se však ve slovanštině (prý) časně muselo 
skrátit, sice by bylo povstalo y (!), a nikoli skutečné -ů (!>)." Leskien 
Deci. 84. 
