96 
podobně, jako u zájmen!), bezpochyby proto, že vrk-äm zz A. sg. f. 
a lup-um zz A. sg. m. ; což dokazuje, že se zde koncovky spíše dle 
potřeby rozmnožují, přivěšováním nových částí, a nikoli naopak, (že 
by se totiž zjednodušovaly), a proto slov. -t», -l původnější, neboť 
prostší, než -am ap. i než -h?tl -txi, -wt zájmen a přídavných. 
2. Koncovka -o t. j. pouhý kmen členu, je též několika 
pádům společná a sice: 
a) N. V. A. sg n.: Hr-o, #*2i-o, noa-ie, YO^T-H-ie, ntican-ii-ie atd. 
cf. to, ce, re a p. 
V rozlišených a změkčených souhláskách j zaniká a zbývá 
pouhé e: j\ojk-c, iiHi|-e, nneiiiT-e atd. 
Podobně v ostatních nářečích slov., ale koncovka -Hie se tam 
skracuje a stahuje, rus. v ie (zz ije), Le (zz Lje), slvn. a hluž. v íe 
(zz bi€), pol. v ie (z= Lie), čes. v í (zz lk) a srb. docela v je (zz ie, 
bez zaniklého l = h), a pak dluž. vždy a hluž. obyčejně rozšiřuje 
re v jo, jako rus. pod přízvukem: rus. 3jiopÓB-ie, *iyT-Lě, jrau,ě- atd. 
hluž. pol-o (zz pol-jo), strov-je, čuč-e atd. (slvn. zdrav-je, čut-je atd.) 
pol. zdrow-ie, czuc-ie atd., čes. zdrav-í, Čit-í atd. a srb. s.n.paBjB-e, 
Tiyfc-e atd. 
Některé jazyky indoevr. tu mají k členu ještě přivěšené -m: 
skr. jug-á-m, řec. £vy-ó-v, iteó-ío-v, lat. jug-u-m, fol-iu-m atd., čehož 
v slov. jistě nebylo nikdy*), jak vysvítá z důvodův, uvedených při 
A. sg. m. a hlavně z toho, že slov. takového -m zde nepotřebuje, 
protože pouhým kmenem členu o, ie s dostatek označuje i rod i pád, 
s pomocí syntaxe, jako jinde při -m) ; a kdyby to -m přec byla 
*) „Velmi podivná (ganz verwunderlich!) je (prý) slovanská koncovka (nom. 
acc. sg. n.) -o. Dle Schleichera Comp. 3 527, slovanština nom. acc. sg. n. -o 
rozlišuje od acc. sg. m. (-ü t. j. g); dle tvaru igo vysvětluje Schleicher 
i tvar nebo, jenž se však (prý) zcela dobře vykládá z povšechné evropské 
podoby kmenův na -as, kdežto je úplně nepochopitelné, jak z konečného 
-am ve slovanštině mohlo povstat -o. Nikde v indoCvropských jazycích není 
rozdílu mezi nom. acc. n. a acc. m. těchto kmenův (v -a). I ve slovanštině 
(prý) musel (!) nom. acc. sg. n. někdy se končit v -am neb v -an, a sice 
bezprostředně před tím, než nastal specielně slovanský vývoj zákonův zá- 
sloví (unmittelbar vor dem Eintritt der speciell slavischen Entwicklung der 
Auslautgesetze — jaká to byla slovanština bez specielně slovanského hlás- 
kosloví?!) a tato koncovka (-am n. -an) se mění pouze (!) v ů (t>). Proto je 
(prý) jen jeden (!) možný výklad koncovky -o, a sice ten, že (prý) všecky 
neutrální kmeny v -a Ýe slovanštině přijaly tvar nom. acc. kmenův v -as(\) 
což je (prý) zcela jednoduché (!) atd. Ale pron. to (prý) stěží možná vysvět- 
lovat jinak, než z původního ta-d\ z tad (prý) mohlo jen (!) povstat to. u 
Leskien Deci. 67—69 (cf. Stprus. s-ta a lit. tai tamtéž 109). 
