97 
někdy měla, t. j. kdyby ho byla skutečně potřebovala, tož by je 
nebyla zas odhodila, ale byla by je i zde jako jinde, zajisté nějak 
zachovala, bud smoucené, jako v A, sg. f., neb nesmoucené, jako 
v I. sg. m. n. a D. pl., nikoli však, jak se píše a učí, že prý zde 
-o povstalo z „původního -am" (a v A. sg. m. -3 také z „původního 
-am!"), kdežto by v obou případech v slov. muselo povstat (při- 
rozené zákony jazyka nelze překrucovat). Konečně i mnohé jazyky 
indoevr. tu nemají toho „neutrálního" neb „neosobního" -m: got. 
juk (=z juk-s = juk-a), kun-i kun-jä) atd., a V. sg. n. i skr. júg-a, 
dén-a, zd. dat-a, jakož i N. V. A. sg. n. skr. var-i, řec. tág-i, lat. 
mar-e atd. 
V stslov. V. sg. n. někdy též na -e: 3MT-e, ociui-e, cnoB-e 
(Mik. Gr. 34). Vůbec se tu jeví povšechný princip, N. V. A. sg. n. 
označovat nejprostší a nejkratší koncovkou. Viz níž 2. c). 
h) V. sg. f. má též pouhý kmen členu: piiE-o, Eoiff>-i€, EpaT-H-ie 
atd. V rozlišených a změkčených souhláskách j ovšem zaniká a zbývá 
pouhé e: $o\"ui-e, &*BM|-e. 
V ostatních nářečích slov. podobně, ale v rus., luz. a slvn. 
V. sg. f. = N. sg. f . a v srb. chorv. u dvojslabičných jo m. je: Map-o 
(Map-jo = Map-njo), Pya:-o, 6pafc-o, flen^o atd. Též v ostatních jazycích 
indoevr. je tu pouhý kmen členu: věd. ásv-a, zd. hizv-a, řec. %áQ~cc, 
aóy-ia, lat. equ-a, fil-ia, lit. ašv-a, žól-e (zz žól-je = žól-ja), got. gib-a, 
sun-ja atd. Zdánlivá výjimka je skr. ášv-ě a zd. hizv-ě, kde ě = a-i 
= a-ja (cf. D. sg. m. skr. a zd. !), tedy dvojčlenné pro rozdíl od 
V. sg. m. 
c) Též poněkud úchylná koncovka V. sg. m. e (re) sem náleží, 
neb jiné příbuzné jazyky tu mají také jen pouhý kmen členu, pů- 
vodní a neb změněné, zúžené v e, beze všech přívěskův: skr. vřk-a 
zd. vehrk-a, řec. Mx-e, xvq-is, lat. lup-e, soc-ie, lit. vilk-e, brol-i 
(= brol-ja), got. vulf (vuUkb = vulf-a), har-i (har-ja) atd. 
V slov. ta koncovka přichází jen u prvočlenných a u jmen na 
-i|b a -3b, a je dvojí, pouhé, tvrdé e «0 = původnímu a): cxiN-e, Epa-r-e, 
pw-e atd. a jotové ie (zz původnímu ja), před nímž se, dle obecného 
zákona hrdelní r, k, x i *k a sykavé ty, 3 rozlišují: bojk-g, yjiob*y-€, 
^oyui-e, BzcBiiiB-e, ©tly-b, kihask-g (srb. i óím-e od ó:fcc) atd. Též V. sg. 
n. někdy na e<o. Viz výš 2. a). 
Podobně v nynějších nářečích slov., ale rus., slvn. a dluž. V* 
sg. m. = N. sg. m., a mor., pol., hluž. a čes. po hrdelních souhlás- 
kách volí raděj koncovku oif (viz tuto), aby se nemusely proměnit; 
pol. má místo e všude ie jež ovšem měkčí předcházející souhlásky: 
Tř. : Filosofie, dějepis a filologie. 7 
