101 
neb nezměněnou koncovku; tak rus. vždy jen -y, -w: ópáT-y, eoh-k 
atd., podobně srb.-chorv. ; pol. -u, -iu i -owi, -iowi (stpol. -iewi) : 
brat-u, kon-iu, i brat-owi, kon-iowi atd., podobně čes. bratr-u, kon-i 
(stč. kon-iu) i bratr-ovi, koň-ovi (stč. kon-ievi), a v prostomluvě 
i bratr-oj, koň oj atd., ale jen u životných; hluž. -ej — eji zu e-vi 
i starší -oj — oji =z ovi i u, zvláště u neživotných a víceslabičných : 
syn-ej, muž-ej atd., starší ps-eji. nož-eji, bratr-evi, knjez-evi, dom-oj, 
knjez-ovi, boh-u, zakon-u atd. (Pf. gr. 36, Mikl. Gr. 516—518); dluž. 
-ojzn-oju (cf. slvn. -ovu) i u, zvláště u neživotných: dom-oj, golc-oj, 
gréch-oju, jeleú-oju, baran-u, muž-u atd. (Mikl. Gr. 553 — 554); slvn. 
-w, -ju i -ovi, -jevi, ano i -ovu -jevu, zvláště u jednoslabičných: 
brat-u, kon-ju, ps-u i ps-ovi, trák-u i trak-ú, trak-óvi i trak-ovu, 
dn-u, dn-évi, dn-evu atd. (Levst. Gr. 12, Janež Slov. 20, Mikl. I. 183). 
V ntr., jako u neživotných mas., obyčejně jen staženě -oif, -io: 
ftuii-oif, non-io, 3NaMeN-H-io atd., výminkou 3naT-o-BH, \m\ g-bh, mo(>-i€-bh 
(Mikl. Gr. 34), cf. Ef^iieii-e-BH (živ. sv. Šim. Šaf. IX. 12), pol. ku 
poludniowi (bible 1632 kr. 7. 25), sloncowi, dzieci^tkowi, ziólkowi, 
imieniovi (Mikl. §. 807, 819), dluž. siyňco-ju, blid-o-j, koryt-o-j (Mikl 
555) a hluž. slow-e-j, vjek-e-j. . 
Jiné jazyky tu mají na pohled úchylnou, ale v podstatě touž 
koncovku: skr. vrk-ä-ja (ja=zi cf. zd. řec. aj.), zd. vehrk-ä-i, řec. 
kvx-cp kvq-iq?, lat. lup- ö (ö == stl. öi), soc-io, arm. G. D. mard-o-i 
(vysl. mard-ö Bopp I. 509), lit. vilk-ui (vysl. vilk-uj, ni — avi, cf. G. 
d. pl. N. d.), got. vulf-a (a m. a-i), har-ja, a tak i v ntr. V lotyš. 
D. (I.) sg. m. -m = mi =z vi zu bhi : kung-a-m , vé-ja-m , tév-a-mi, 
brál-a-mi atd. cf. Bielenst. Gr. §. 333. Bopp. Gr. II. pag. 2. Sr. též 
AOM-o-Mh — ^om o-Ki. (výš) a srb. I. sg. f. -ob zz -om. 
Všude totiž ku členu, původně a, přistupuje význak D. sg. i 
bud prostě, přičemž se hláska členu dlouží (-ä-i, -ä-ja, op) nebo 
s přídechem v, j (-vi, vb, ji, jt), oboje, dloužení členu a i přídech 
význaku i pro rozdíl od L. sg. m. n. (viz tento), aby totiž v silněj- 
ším Dat. význak nesplynul s členem v dvojhlásku, jako se to děje 
v slabším Lok. 
b) Totéž -ojf, -io, jako v D. sg. m. n. přichází i v L. sg. m. n. 
zvláště jednoslabičných podst. muž., nikoli i střed., ani přídavných, 
místo a vedle ~h (viz níže): o cim-oy {Iv za vép Ostr. 46. b), 
m cxiM-ov (h t(S nvQyop Sup. 451. 18), bi ^oii-oy (Sup. 95. 2), m 
A&b-ov (Sup. 261. 8) a j. Vost. Gr. 16., viz Mikl. Gr. 15. Uvedené 
tam též noa-o^: bi nono^ ftwie, m nono^ Ahne a nonoif houith je L. d , 
jako čes. v polou, na polou (cf. totéž slovo v G. d. pod d), t. j. mezi 
