103 
pod b) a noama (J. d. sup.). Slvn. tu má, zvi. u jednoslabičných, 
vedle -a buď -ú neb plné a nestažené -ova: sin-a, sin-ó-va i sin-ú, 
zvon-ó-va i zvon-ú, glas-ó-va i glas-ú atd., cf. čes. z dom-o-va i z domu, 
z venk-o-va i z venku. Cf. oTtK^oy zz otek&aoba. 
V některých nářečích slov., zvi. v čes. a pol. (méně v luz.) 
u neživotných zde zavládlo -o^, -10 na újmu -a, -la; v čes. však jen 
u prvočlenných : od mostu, do hradu, bez smyslu, u sloupu, s dubu 
atd. ale od kraje, do ohně (ě zz: je zz ja), bez pláště, u nože atd. 
V rus. nejvíce jména dělitelné hmoty a látky mají -y, -/o, když to 
je Gen. partitivus, jinak mají též -a, -n: MHÓro caíry ale nBita 
CH^ra, qániKa *iáio, EÓ$eio, KynÉTL aHncy ale npáHOCTt amica atd. 
Srb.-chorv. tu má jen -a, -ja. 
Toto -oif (zz o-Ba) : a (zz o-a) jako Dat. -oy (zz o-bh) : Lok. -* 
(zz o-h), t. j. význak a tu přistupuje ku členu (o) s přídechem, jako 
v Dat. sg., pročež se té koncovky užívá s jakýmsi důrazem (viz slvn. 
přízvuk jmen jednoslabičných muž. r. (nikde stř.). 
e) Ve V. sg. m. je -oif zz o-Bt zz o-Be, a -iozz i€-Bi zz i€-Be, jež 
sice nepřicházejí nestažené, leč čes. dom-o-ve! venk-o-ve! (slvn. 
V. zz N.). V starších památkách rozličných nářečí slov. je -oy u prvo- 
členných řídké vedle -e, le (viz toto pod 2. c): ctm-o\f i ciin-e, bez 
rozdílu v Ostr. sup. i j., ale nyní v některých nářečích slov, čes. 
pol. mir. zavládlo -o\, zvi. po hrdelních souhláskách, aby se nemu- 
sely rozlišit: čes. vrahu, hochu, kluku, i synu atd. pol. czieku vedle 
czlowiecze, duchu vedle dusze, ale wilku, szpiegu, ludu, dziadu, synu, 
(stp. syn-ie) aj. mir. CH^ry, óaTLBy, ByiÍKy atd. 
Koncovka 10 však je téměř jediná u vteročlenných, vyjma 
a -3b (viz 2. c) : koh-io, oifYHTea-io, ijnca|>-io, ii^ra-oif atd., ale i tiHKoaa-ie, 
aiiftpe-ie (Vost. 20). a kmä3-oi( sup. 119. 17. 
Toto -oy (zz o-Be) : e jako lit. V. sg. m. -iau (zz ja-ve) : i (zz ja) 
(Schl. Lit. Gr. 182.) neb jako -ai: e (zz ä Schl. Lit. Gr. 175.) cf. 
skr. V. sg. f. -ě (zza-i): ved. -a t. j. jako dvoučlenná koncovka 
k jednočlenné, a užívá se jí teď více, než dříve, aby kmenová sou- 
hláska zůstala nezměněna a tudíž kmen a slovo bylo jasné, srozumi- 
telné; cf. na př. čes. vlče V. sg. m. i N. A. V. sg. n. (ßa™i). 
5. Koncovka -h náleží také několika pádům (pročež se 
v L. sg. m. n, a D. L. sg. f. zájmen sesiluje pro rozdíl od ostatních 
pádův podobných), a všude je * zz o-i a ti (zz Tí) zz ie-i, t. j. kmen 
členu o, té s význakem pádu i stažen v % h: 
a) L. sg. m. n.: paB-n, kou-h, ftna-i;, noa-H atd. Že se mimo 
rus. a sic. před tímto n hrdelní souhlásky r, k, \ měkčí v 3, ij, c: 
