105 
jako lat. lup-i (zz lup-(o)-i), amic-i (= amic-(o)-i) atd. To -h měkčí 
předcházející hrdelnice r, k, x v 3, !f, c: bos-h, bitích, ^oifc-H, bitlcbh 
atd., jako *, jež zde zastupuje (cf. slov. th (z= t(i)-h), skr. tě, lit. 
té, rus. t% got. tha-i) a s nímž se i jinde střídá (cf. imperativ f>bi|H : 
ßhi|HT€, noM03H: noii03*T€, KfiT.cn: KptctTe atd., rus. neKÓ: neKÉTe, no- 
Morn: HOMorÉTe atd., jakož i D. L. sg. zájmen osobních mh: mim*, 
th : tcb-b, ch i cge-k, skr. mě, tvě, řec. pol, rol, ol atd). Oné proměně 
kmenové souhlásky následkem změkčení vyhýbají se (zvláště nynější) 
nářečí slov., tím, že ku členu o, h> přidávají retní přídech r a kmen 
takto rozšířený (cf. čes. domov, venkov ap. stsl. cHijh a chi|6bt>, tük-l 
a TAKOKT» ap., jakož i i|f>i>KM a tipBKiBh, kamu a layetu» ap.) z části 
sklánějí jako kmeny t. zv. konsonantní, tedy zde s koncovkou -e 
(= skr. -as), čímž povstává 
b) koncovka -o-b€, -i€-Be: ^ap-o-Be, ca^-o-Be, c&^-o-Be, inoa-ie-Be, 
iihY-e-Be, 3mh-i€-b6 atd. (Mikl. I. 27.). Tou koncovkou, jež se oby- 
čejně vykládá z t. zv. „w-kmenův" (!), slověnština se zároveň vyhýbá 
nedorozumění, neb N. pl. m. a»(>-h, cci^-h, c^-h, mok-h atp. je též 
II. sg. imperativu, a N. pl. m. mi»yh, 3mhh ap. je též L. sg. m. 
Koncovka -o-Re, -re-Be se rovná skr. -a-vas : sun-á-vas (cimoBe), věd. 
-á-sas : dhüm-ä-sas (^-limobg) , zd. -š^n-ho : věhrk-^n-ho (BďEKOBe) , 
stper. -ä-ha : bag-ä-ha (ßoroBe) ap. cf. Bopp I. 460 Čeština u jedno- 
slabičných a po hrdelnicích volí -ová (=: ovLje, cf. slvn. luž. a rus. 
kollektiva): lvové, synové, svědkové, ženichové, soudruhové atd, 
hluž., jako pol., obyčejně u osobních: džedove, džedojo (-ojozzove, 
cf. skr. -a-ja-s), člověkově, řeznikojo atd. V srb. a slvn., zvi. u je- 
dnoslabičných, obdobné -o-bh, -m>-bh: rpaflOBH, flBOpoBH, Kpaj&eBH, 
KoaeBH, synovi, vétrovi, daževi atd* zřídka vétrove, zidove aj. (Mikl. 
III. 183). 
c) Některá nářečí slov., zvi. rus. a dílem i pol., význak i sta- 
hují s kmenem členu -o, v -ta (před nímž se hrdelnice ovšem také 
nemusejí měkčit), a s le v h; tak rus. u životných i neživotných 
má stejně, u prvočlenných -h (= w) a u vteročlenných -h: óóth 
(h po hrdelních iq, Hz: ti), bójikh, flýxH, paóá, flíflH, äomh atd. To 
-H ( — w) zde není, jak se obyčejně učí, A. pl., neb N. A. pl. Me*rá, 
H03KH atd dokazuje, že v rus. je neživotný A. pl. z= N. pl., jako 
v sing. cf. strus. A. pl. == N. pl. : bi> KopojiH, B'B yiHTeJiH, B'B CBnÍTem, 
BT» C0JI0BBÓ, BT> KVHD^I, B'B ^JieHŘ, B'B MOHáXH, BT> K03aKH, BT» CO-H^TÍI 
atp. Toto bi u) N. pl. m. (cf N. A. pl. f.) se rovná zd. -oi (töi), 
řec. ol (rol), fan-oi, lit. vilk-aí, jakož i got. vulf-ös (cf. gib-ös), skr. 
vrk-äs (cf. ášv-as N. pl. m. f.) atd, cf. rus. tí s lit. ťé, got. thai, skr. 
