131 
10. 
Příspěvek k hláskosloví polskému. 
Četl prof. Jos. Kolář, dne 26. listopadu 1883. 
A. O písmenech. 
Poláci s křesťanstvím katolickým v X. století přijali též písmo 
latinské od Čechův a tudíž i se starým pravopisem českým. Že pak 
jazyk polský nad český vyniká hojností a rozmanitostí zvuků v, tož 
chudá poměrně abeceda latinská hodila se polštině ještě méně nežli 
češtině. Proto v polské abecedě tolik složených písmen latinských 
za jednoduché zvuky slovanské, zvláště když Poláci nepřijali pozděj- 
ších (Husových) oprav pravopisu českého. 
I. Hlásky. 
Jazyk polský má tyto hlásky (vocales): 
1. pouhé: a, e, i, o, u; 
2. j Otové: ia, ie, i, io, iu; 
3. dlouhé: é, 6; ié, ié; 
4. dvojhlásky: y; ie, ia; 
5. nosovky: e, q; ie, iq. 
Ale pravopisně (ne však hláskoslovně) splývá jotové i (=jV, 
stpol. gy) s pouhým í, a stará dvojhláska ie, ia (= stslov. %) 
s j Otovými hláskami ia, ie (= stslov. m, ie). Proto polština fone- 
ticky i graficky rozeznává vlastně jen těchto 18 hlásek: 
1. devět tvrdých: a, e, y, o, u; e, 6; e, q; 
2. tolikéž měkkých : ia, ie, i, io, iu; ié, ió; ie, iq, 
Podnební živel (i) hlásek j Otových v násloví a po hlásce i gra- 
ficky přechází vy: jade, (jedu), jésč (jisti), moja, moje, pij§, pija. 
atd. ; jen i se nikdy nejotuje : im, inny, moi (= moji), napoi (ná- 
poji) atd, 
IL Souhlásky. 
Jazyk polský má tyto souhlásky (consonae): 
1. retní: b, p, w, (f); 
2- nosové: m, n, n; 
9* 
