133 
Proto polština rozeznává jen 30 souhlásek, jak výše udány. 
Souhlásky c, z a složené dz, dž, cz, sz, rz jsou tvrdé, g, k zas 
měkké. 
IIL Abeceda. 
Obyčejný pořádek písmen polských zná jen 40 písmen, shoduje 
se v celku s českým a je následující: 
a, q, b } c, cz, é, d, dz, dž, dz, e, é, /, g, h, cä, I, j, l, l, m, n, 
n, o, 6, p, r, rz, s, sz, s, t, u, w, y, z, ž, z. 
V této (obyčejné) abecedě polské není však 8 hlásek měkkých : 
ta, ie, io, iu; ié, ió; ie, iq, jež přece v jazyku polském nejen jsou 
a žijí, ale takřka bují (podobně a více než v ruštině s, e, h, ě, io 
a stslov. k, re, h. io, m, Proč ? Snad proto že jich nebylo v abecedě 
staročeské (latinské), kde jich ovšem netřeba. Též důsledně by mělo 
následovati é (zz čes. ť) až po t sl í po l. Ve slovníku od Linde 
přichází ch v písmeně c jako spřežka c-h)\ 
B. O výslovnosti a pravopise. 
I. Hlásky. 
fa Polské a (zz stslov. a, %) má nyní ve spisovné řeči jen jeden 
zvuk a znak; stará polština však foneticky i pravopisně rozeznávala 
a krátké (otwarte, lacinskie) a dlouhé (grübe, pochylone, polskie). 
Krátké a znělo jasně, jako latinské (české), a dlouhé a se nejen 
protahovalo, nobrž i klonilo k o, jak obecný lid mluví prý dosud, 
(cf. velkopolské ä zz o : sam vysl. som, pan vysl. pon atp. ; srv. kašub., 
lit., got o zz a). Proto v nejstarších rukopisech polských XIV. a XV. v. 
krátké a psáno jednoduše a dlouhé dvojitě (maa zz: mä), naas zz näs 
a p.) a v tiskopisech polských od začátku XVI. až do polovice XVIII. 
v. označováno (převráceně) krátké a čárkou a dlouhé nijak (lewa 
r§ká m. lewä reka, sam, sámá, bábá, bab a p.). V cizích slovích ná- 
slovné a mívá přídech h neb /: harmata (dělo), Halka (Alžběta), 
Hanka (Anna), jaimužna a p. 
Podobně se rozeznávalo měkké ia (zz stslov. w, t) krátké a ia 
(zz stslov. na, bta) dlouhé (pokoleniaa; miaí, miálá a p.). Když pak 
ke konci XVIII. v. rozdíl krátkého a dlouhého a, ia vymizel ve vý- 
slovnosti jazyka spisovného, zanedbán i v pravopise. 
2. Pouhé čili tvrdé e (zz stslov. o, i) je posud buď krátké 
(otwarte) neb dlouhé (scisnione). Dlouhé e zní obyčejně jako y (cf. 
