137 
Výslovnost a z části i pravopis těch nosovek vyplývá z jich 
původu. Ježto je ä == i» (sesláblá hláska široká se sesláblou sou- 
hláskou nosovou) a ä = bn (sesláblá hláska úzká se sesláblou sou- 
hláskou nosovou) na př. : j^th — ívlmth, jähi =z $hm% ; b^ath = 
— KTi3hMTH, BitfAKi = sitfkiiiťE atcl. ; a ježto je v polštině 1 = 0^ e 
(široká hláska o zúžena v e, tvrdé) a b — ie < io (měkká hláska ie 
rozšířena v zo), na př. ti — ten, teraz, przytomny, peíny, pólk ; £biib 
= dzieň < dzionek, Bbch = wies < wioska a p. : tož ze stslov. nosovek 
obdržíme polské, když v hořejších formulích za stslov. i a b polo- 
žíme jich střídnice polské: x = e n < o n (psáno a n ) a & = ie n (io n 
(psáno to*): dač, dal, d§la, wziac, wzial, wzi§la atd. 
Kde je buď hláska dlouhá, neb souhláska m, n chráněna hláskou 
(i sesláblou v b), tam nemohly povstati nosovky: jém, wiém, umiém, 
dam, mam, gram, wolam a p. 
Nosovosť těchto hlásek před rozličnými souhláskami má však 
čtyři rozličné stupně : a) před retními souhláskami 6, p zní e zz em, 
q=:om: za,b, zeby, tepy, skajry a p. ; b) před zubními zní ezzzen^ 
qzzon: s^d, se^dzia, piec, pia^ty, wiecéj a p.; c) před hrdelními, 
sykavými a podnebními zní e = e m q — o n t. j. e a o se slabým no- 
sovým pazvukem (jako franc. on, in a ten ve slovích mon, fin, bien 
a p.): meka, muka, maka, mouka, mi^so, wiazač, maž, mežny a p.; 
d) před l, w a na konci slov zní e z= e, q =z o, zcela bez nosovosti, 
jen že se hláska e, o poněkud protáhne: dal, dela, dawszy, wziai, 
wzieía, wziawszy, mie, sie, sa, mna a p. (cf. stpol. wierza w bog 
otca, gen sya potczal a p., srov. též lat. imbuere a induere, compo- 
nere a consilium atd. i jinde). Nosovky tvrdé (§, a) na začátku slov 
a slabik po hlásce dostávají vždy přídech retní (w), zřídka podnební 
(j): was, waž (had, t. užovka), w^zki (úzký), wegieí (uhel, roh) 
w^gorz (úhoř), pajak (pavouk), Jedrzej (Andrzej) atd. 
8. Měkké hlásky (s předraženým i) po rozličných souhlá- 
skách znějí a píší se též rozličně : a) po retních 6, p, w, f a m znějí 
jako jotované: biada = bjada, pi§č pj§č, wiazač = wjazač, miecz — 
ss mjecz a p. ; b) po zubních, sykavých a n psané i měkkých hlásek 
jen měkčí předcházející souhlásku a nevysloví se: dziad == džad, 
ciocia s čoča, siano t= šano, ziemia z= žemja, wonia — wona a p. ; 
c) po (změkčených) plynných, podnebních a po c, dz podnební živel 
(i) měkkých hlásek ani se nepíše : wola (stpol. wolya), burza (z buria, 
burja), dusza, wieža, t^cza (duha), šwieca, twierdza a p. Na začátku 
slov a slabik po hlásce se píše j místo i měkkých hlásek : ješc 
a jadlo (ale sniadač, obiad), przyjade, zajechač a p. 
