140 
II. Souhlásky. 
1. Souhláska / přichází jen v cizích slovích, neslovanských, za 
cizí/, p/, pÄ, a v několika slovích vlastních polských, kde stojí 
nesprávně místo w, pw, chw: farba, ofiara (oběť), falsz, trafic, fala 
(vlna, Welle), funt, parafia (fara, parochia) a j., obfity (m. obwity, cf. 
rus. a stsl. oehmjimh, čes. obalený — květem, ovocem, tedy hojný), ufac 
(m. upwač, cf. stpol. piva naděje, od čehož pewny nadějný, spolehlivý, 
tedy jistý), krotofila (kratochvíle), Bogufat (m. Boguchwai), Falczewski 
(m. Chwalczewski, cf. srb. $a;ia == XBaaa, dík), sforny wedle sworny, 
cofač si§ (m. sowač si§, jako čes.) a j.; naopak zuch, skráceno ze 
zuchwaly (m. zufaiy, odvážný). 
2. Též h není polský zvuk a přichází, místo polského g, jen 
v některých slovích, vzatých z češtiny a maloruštiny, aneb z něm- 
činy a latiny: hardy (hrdý, cf. franc. hardi, ale pogarda, gardzič), 
hanba (ale ganič, a stpol. gaňba), haslo (heslo vedle godlo), halas 
(hluk), hojny (štědrý), hulač (cf. mlrus.), wahač sie. (cf. čes.), ohyda 
(ohyzda), hydzic, hožy (mir. hezký), Sapieha a j., hrabia, hetman, 
hoíd, herb (znak), herbata (čaj), honor (čest), handel (obchod) a j. 
3. Tvrdé l zní tvrdě, z hrdla, na kořeně jazyka, tak že se blíží 
k w (zvláště velkopolsky, v Poznansku, cf. luž. a mir.), měkké l 
pak zní měkce, na špičce jazyka, jako Ij : byl, byla, bylo, byly, byli, 
las, lew, lud atd. Vlastně a důsledně by se nemělo označovati 
tvrdé č, ale ovšem měkké na konci slov a slabik před souhláskami, 
jako je to u n a p., tedy T jako n a j. Pak by též při l platila táž 
pravopisná zásada, jako při n a p., že se totiž tvrdé l píše, jen 
před tvrdými (širokými) hláskami a měkké l zas jen před měkkými 
(úzkými), neboť jakost (tvrdosť neb měkkost) té souhlásky (jako 
vůbec všech) se řídí vlastně následující hláskou, širokou neb úzkou. 
Ale měkké hlásky tak splývají s £, že jich podnební živel (i) v měk- 
kém l (jako v n a p.) zcela mizí (cf. čes. škole m. školě a p.): las 
(=z lias, čes. les. anci), lew (= liew, mbi), lot (= liot, let, nen), 
lód (= liód, led, nb#&), lud (=. liud, mojvl) a p. 
V cizích slovích Poláci, jako Rusové, píší měkké l: Londýn, 
Ludwik, Karol, Leon, malarz, lazur, lawa, laternia, lampa, larwa, 
lagier, los, loterya, loch (sklep), lad (země), lustr, lutnia, lira, liceum, 
handel, stepel, butela, sala, fala, cela, plama (skvrna), mila a j. 
Před souhláskou tu v Polštině však bývá tvrdé l: hold, žold, žol- 
nierz (voják), falsz, fald, gwaít (násilí), ksztaít (podoba), jaJmužna, 
malpa (opice, cf. Maulaff?) a j. Dodej dávno přijatá: laciňski, 
