141 
pralat, lotr, Lukasz, Lucya, pila (míč), lot snad pro rozdíl od lot 
(let) a j. 
4. Též r před úzkými hláskami se měkčí v rz (zz ř), jež zní 
však jemněji, než české ř, spíše jako rz (jak je i píší Rusové v pol- 
ských a českých slovích), tak že Poláci rýmují „morze" a „bože" 
a p. Podnební živel (i) měkkých hlásek mizí v rz, tak jako v č, 
a kromě toho hláska i po rz zní tvrdě, pročež se i píše y : rzadko 
(zz riadko, p^iKo, zřídka), rzeka (zz rieka, (>hks, i čes. řeka), brzoza 
(— brioza, Epu3a, bříza), brzuch (zz briuch, Epioxo), wierz§ (zz wierie;, 
Ktfusi), trzy, Rzym atd. V několika slovích se vysloví rz jako české 
rz ve slově skrz: rzna^č (říznouti), marznač (mrznouti), mierzič 
(mrzeti) a p. 
5. Změkčené souhlásky zubní di, 6 se vysloví podobně jako 
české ď, £, jen že jazyk trochu více zavadí o přední zuby, tak že 
při tom zavzní i z, s; tedy dž jako dz a c jako fe, při čemž se pří- 
zvěna z, s nutně obměkčí: miedž (měď), b^dž (buď), niedžwiedž 
(medvěd), pič, dač, nič (nit), mač (mati) a p. 
Tyto a podobné změkčené souhlásky š, z, n se čárkují jen na 
konci slov a slabik před následující souhláskou, neb ta čárka je 
vlastně tak zvaný pajerek (cyrillský, ' zz b zz i), jenž se před i ovšem 
co zbytečný nepíše: chodzič, platič, nosič, wozič, bronič atd. Tytéž 
změkčené souhlásky se nečárkují též před ostatními měkkými hlá- 
skami (psanými s i), jichž podnební živel (i) s těmito souhláskami 
splývá sice foneticky, nikoli však graficky, t. j. i se tu sice píše, ale 
nevysloví se, měkčíc jen předcházející souhlásku (pročež by se to i 
i zde mohlo nahraditi řečeným pajerkem, jako je to v hornolužičtině) : *) 
dzialo (vyslov, džalo, dílo), dzieci (= džeci), cialo (zz ěaio), ciele. 
(zz čel§, tele), ziarno (zz žarno, zrno), siostra (zz sostra), siódmy 
(zz sódmy), niebo (zz nebo), zi§č (zz ž§č), ksiadz (zz ksa^dz) atd. 
6. Po změkčených a rozlišených souhláskách c, dz, cz, sz, z a rz 
měkké hlásky znějí tvrdě, neb jich podnební živel (i), těmi souhlá- 
*) Poláci by si velmi zjednodušili pravopis, kdyby měkké hlásky označovali 
tak, že by místo předraženého i psali jen jeho tečku nad hláskou (jako to 
činí Čech při ě — ie), tedy á (m. ia), ě (m. ie), o (m. io), ú (m. iu), e (m- 
i§), a (m. iq) a dlouhé e (m. ié), o (m. ió) : dzálo, dzéci, cálo, cél§, zárno, 
sostra, södmy, nébo, zgc, ks^dz atd., anebo kdyby v té příčině přijali pra- 
vopis hornolužický. Rovněž by jim velmi posloužilo, kdyby místo složených 
souhlásek rz, cz, sz psali jen ř, a, š, jak to činí při ň a š, a jak i Němci 
píší při transkripci cizích jazykův dle pravopisu českého (Husova): třy, 
Řym, cesto, škola, přyšedí, očy, usy. 
