142 
skami jako pohlcený, mizí (a nepíše se); též i po nich zní jako y, 
jež se i píše: praca, serce, Polacy, zbože, božy, pieni^dze, miedzy, 
oczy, uszy, Kzym atd. 
Mazuři vyslovují cz jako c, z a rz jako z, sz jako s (cf. dluž., 
polab. a bělorus.): zadeu, zona, zaba, nasa, sabla, sanowano, cas, 
cerwona, capecka atd. 
7. Hrdelní souhlásky g, k v polštině znějí zase měkce (cf. dluž., 
polab., rus., švéd. a něm. k = kh před hláskou), tak že tvrdé eay 
po nich zní a píše se měkce (ie, i): kiedy (cf. tedy), ogien, cerkiew, 
chor^giew, lokieé, nogieč, cukier, wysoki, wysokiego. ubogi, ubo- 
giemu atd. 
8. Souhlásky plynné r, l, m, n a w po jiných souhláskách na 
konci slov a slabik téměř -oněmují (jako rus. a stč.), tak že netvoří 
zvláštní slabiky (jako v nynější češtině), nýbrž jen se přišeptnou 
k slabice předcházející: Piotr (jednoslabičně), wiatr, mistrz, mysl, 
wiódl (z= wiód), mógí (= móg), siedm, osm, pism, piesn, bitw, glupstw 
(vše jednoslabičně) atd. 
Plynné l, r, n mezi dvěma samohláskama uvnitř slov také téměř 
oněmují: krwi, brwi, plci (od krew, brew, plec), drwa, trwač, drgaé, 
držeč, kln§, brna.c (vše jednoslabičně), krwawy, trwoga, trwonic, krna^- 
brny (tvrdošijný), piosnka (vše dvouslabičně) ; rzemiešlnik, pomyslný, 
módlmy sie. (vše trojslabičně) atd. 
Některé nevyslovené souhlásky se ani nepíší, jako d před c, a l 
před w aj.: serce, córa, córka, mówa (m. moíwa), mówic (stpol. moíwič), 
rzetelny (čes. zřetelný), czwarty (čtvrtý), cnota, kuíawy (čes. kulhavý), 
królestwo, wež, wežcie (m. wežm, wežmcie, cf. przyjm, przyjmcie), 
Drezno (ale drezdenski), Gniezno (gnieznieúski) atd. 
0. Hláskosloví. 
Polština vyniká hojností a rozmanitostí hlásek, zvláště měkkých, 
jež dle jistých pravidel a zákonův (harmonie hlásek) ustavičně se 
proměňují a střídají, jaho v kaleidoskopě, vlivem svým proměňujíce 
též souhlásky, čímž povstává mnoho souhlásek měkkých, zvláště tak 
zvaných šiplavých, jež polštině dodávají rázu neobyčejné a téměř 
přílišné měkkosti a něžnosti. 
1. Co do hlásek. 
Hlásky polské se proměňují 1) z příčin vnitřních, při tvoření slov 
(kmenův), podobně jako v jiných nářečích slovanských, a 2) z příčin 
