153 
kolpak, koltun (plica polonica, cf. čes. klk, kluk, rus. kjíoki, něm. 
Flocke), puík (m. pólk), mówič (stp. molwič), chusta (m. chósta z= 
cholsta, cf. rus. xojictI)), síoňce, (m. solňce, cf. lsoic sie. i sinic si§); 
diug, dlugi (dlouhý), slup, díubač (dlabati), tluc, tíumacz (i tlómacz), 
tíusty atd. 
ü zz, il (rus. oji, ale luz. iel, lit. il), t. j. v několika slovích má 
polština po retnicích před následující hrdelnicí il (měkké) ve shodě 
s hornolužičtinou a litevštinou, proti ostatním nářečím slovanským: 
wilk (vlk, hluž. vjelk, lit. vilkas), wilga (vlha), wilgoc (vlhkost), wil- 
gotny (vlhký), milczec (mlčeti, hluž. mjelčec), pilch (plch, hluž. pjelsc 
plsť); ale puík (m. pólk). 
BÍ-f- ö zz iol (rus. ěji), t. j. před l (tvrdým) polština rozšiřuje ie, 
jako jinde v to, (po změkčených souhláskách se ovšem píše pouze 
o m. io): czoín (člun), czolg (plaz), czolgaé sie (klouzati se), žóíty, 
žólcz, žóíknac (žloutnouti), žóíw (želva), žolna (žluna) a p. 
b) h zz l{e) (rus. jio), t. j. za původní hlásku širokou (zde s) 
po l má polština, jako jinde, e (tvrdé a nestálé), jež klesá v 5 (ne- 
psaný), když ho není třeba k výslovnosti : plec, G. píci (jednosl.), iza 
(m. siza), G. pl. lez, lezka (slzička), jablko (dvousl.) G. pl. jablek, 
pchla (m. blcha, blecha), G. pl. pcheí (m. blech), lyžka (m. léžka, 
lžice), blysn^č (m. bíesn^č, blesknouti) a p. 
Uzzl(e) (rus. jie), t. j. za původní hlásku úzkou (zde b) po l 
má polština jako jinde, ie (nestálé e měkké), jehož i ovšem ve změk- 
čeném l zaniká: kln§ (jednosl.), klety (kletý), klwac (jednosl. klovati), 
plwac (jednosl., stč. plvati), lsnič si§ (lesknouti se) a p. 
Tatáž nápadná shoda mezi polštinou a ruštinou panuje i při 
stupňování hlásek^ úzkých i širokých, při plynných souhláskách r, l po 
jiné souhlásce: 
111. a) n < rza, w -f- & <^ rze, br -\- 0 (rzo; b) h < la, ü -f- b ^ le, 
bl 5 <^ lo : 
a) rb^rza (rus. p1>), t. j. původní hláska úzká (zde & — ie) po 
r se stupňuje, jako obyčejně (viz výš str. 15), v ie (= %), jež se 
však, bez ohledu na hlásku následující, vždy rozšiřuje v ia (=*): 
brzask (rozbřesk), drzazga (stč. dřezha), chrzan (křen), przasny (ne- 
kysaný, cf. stč. přesnice), strzaia, trzask, wrzask, krzak, krzaczek 
(keř, kříček, keříček), maígorzata (margareta) a p. 
br-\-b (rze (rus. epe), t. j. původní hláska úzká (zde & zz ie) 
před r se stupňuje přesmyknutím v rze (stslov. f>n), když následuje 
