156 
angara, jako oharek), wegorz (cf. anguilla) ; wziac (zz: wz-Lm-č), wziaj, 
wzieía, wziejo, wziety, klac (=: klBn-č), klaj, klety, pi^č (kašubsky 
pinc), pi^ty (quintus), dziesieč (kašub. dzesinc, lit. dešimtis), dziesiaty 
(lit. dešimtas), swi§ty (got. svinthas, zend. špento), imi§ (nomen), ksiadz 
(lit. kuningas), pieniadz (pinnings, Pfennig), szel^g (shiling) atd., jako 
lad (Land), we.drowač (wandern), Freciszek (Franciscus), wegier (Hun- 
garus) a p. 
V několika slovích má polština nosovky proti čistým hláskám 
staroslověnským a naopak (vlivem ruštiny) : teskliwy (tkckutl), t§skno 
(cf. rus. TOCKa, stesk), tesknic, ksiega (Kiimra, cf. čes. G. pl. kněh 
vedle knih), miedzy (stp. miedzy, Mest^oif), s§dziwy (cujvl), mi^cherz 
(iiiOTph), mi^sič, mie.szač (müchth, miuiath), mi§szkač (cf. mhuilki) a p. ; 
zubr (3*Bf>i), kucza (k;kiiit»). 
V několika slovích zas má nynější polština vedle nosovek i čisté 
hlásky (vlivem češtiny a maloruštiny : lek (oblouk) a luk (ku střílení), 
smutek a smucič (rmoutiti) vedle staršího smetek a sm§cic, gušlarz 
(zpěvák, kouzelník) vedle g§šle (lyra), chuč (žádost) vedle chec (ná 
klonnosť), nudy a nudzič vedle n§dza (nouze), kniaginia (dle ruštiny) 
vedle ksia,ž§ atd. 
Též v některých koncovkách při sklonění polština zanedbává 
nosovky (jež se na konci slov bez toho vyslovují bez nosovosti), 
nahrazujíc je čistými hláskami: G. sg. f. jéj (rem), téj (tok), nowéj 
(iiokiihv), ziemi, stp. ziemie (3eiim), N. A. pl. f., A. pl. m. je (ra), nowe 
(nobiim), ziemie, konie (koum) atd. 
3. Po hrdelních souhláskách g, jež Polák (jako Kus) vyslo- 
vuje měkčeji (tvoře je mezi zadním a středním patrem), tvrdé e 
(:= g, o) a y (z= xi) se měkčí v ie a i, spodobujíc se tak předcháze- 
jící souhlásce, jež se nemůže spodobit (stvrdnout) následující hlásce 
tvrdé (e, y): gina^é, kiwač, ubogi, wysoki, nogi, rzeki; giez (střeček, 
cf. rLMi»3»TH, hmyz a gzié kousati), kiedy (cf. tedy,), chor^giew (xoptf- 
r&Bb), cerkiew (ijphKXBL), nogieč, íokiec, ogieň, okien, ubogiego, wyso- 
kiemu atd. Cf. dolnoluž. gjardlo; polab. tjenanz (kinmi*), tjeupac 
(Koifnujh), stjejbon (skýbu, chleb) atd. a něm. k před hláskou jako 
kh: Kind, kosen, Karl, kurz atd. 
4. Po c, z a složených cz, dz, dž, r#, sz, jež Polák (jako Rus) 
vyslovuje tvrději než my, zas všecky hlásky měkké (i, ie, ia, io, iu, 
i% iq) znějí a píší se tvrdě (y, <?, a, o, w, e, q), spodobujíce se tak 
předcházející souhlásce, jež se nemůže spodobit (změkčit) následující 
hlásce měkké: cyl n. cel, caly, žywot, ža^dza (žízeň), rzeczy (věci), 
trzy, cz^sto (často), szyč (šiti), szósty (šestý) atd. 
