159 
rokou) stojí a znějí jen souhlásky tvrdé, a bezprostředně před hláskou 
měkkou (úzkou) jen souhlásky měkké (změkčené). 
Pozn. 1. Někdy se dle pravopisu zdá, jakoby po změkčené sou- 
hlásce stála hláska tvrdá : czarny, žólty, szesč, trzy, ž^dza a p. ; ale 
srovnáním s příbuznými jazyky vychází na jevo, že tu je vždy hláska 
(etymologicky, původně) měkká, jejíž měkkost (předražené i) však je 
jako pohlcena předcházející souhláskou (cf. las, lesný, lód, lud a p.). 
Jen po g v polštině stojí měkké i± ie místo tvrdých y, e (viz výše). 
Pozn. 2. Někdy zas ve složených slovích, po tvrdých souhláskách 
se píší hlásky měkké neb jotové, aniž by se tím ty souhlásky nějak 
měnily (měkčily neb rozlišovaly): ziscič (zjistiti), zina^d (odjinud), 
zinaczyc, bezimienny (bezejmenný), sk^dina-d (od někud jinud), stp. 
odič (odejiti), zjesč (snísti), podj^č (zdvihnouti, podejmouti), odjechac 
(odejeti) a p. Ale i to je pouze zdánlivé a nepříčí se výš uvedenému 
zákonu, neb tu jsou ty tvrdé souhlásky od následujících hlásek od- 
děleny a jako chráněny pahláskou tvrdou (i, viz str. 141), jež se sice 
nepíše v nedokonalém písmě a pravopise polském (i českém a p.), 
ale píše se v těch případech posud v dokonalejším písmě a pravo- 
pise ruském, jakož i v nej dokonalejším písmě staroslověnském, cyril- 
ském i hlaholském (cf. rus. CT>HCKáTL, cxíctb, no^HMy, no^éMT), 
ora^t, 6e3T>HMGHHHH a p.. srv. i čes. bezejmenný, podejmu, pol. 
podejmowac a p. (kde e zz s). 
Vliv hlásek měkkých na souhlásky předcházející však je roz- 
dílný dle povahy i hlásek i souhlásek, jež se stýkají. Polský pravopis 
sice nerozeznává hlásek měkkých (úzkých) od jotových (po souhlásce 
píše i jotové s předraženým a v násloví a po hlásce zas i úzké 
hlásky píše jotovaně (viz str. 133, 139) ; ale v mluvnici se jeví jich rozdíl 
patrně, neb úzké hlásky působí na mnohé souhlásky jinak, než hlásky 
jotové. Na druhé straně zas ne všecky souhlásky v stejné míře pod- 
léhají vlivu hlásky měkké. Některých souhlásek (retních) se ten vliv 
ani netkne, jiné (plynné) zas jen více méně obměkčí, a ostatní (zubní, 
sykavé a hrdelní) dílem obměkčuje, dílem i více méně rozlišuje. 
Přitom na některé souhlásky (retní a plynné) všecky hlásky měkké 
i jotové, působí stejně, na ostatní (zubní, sykavé a hrdelní) pak pů- 
sobí jinak hlásky měkké a jinak hlásky jotové. 
Ze srovnání případův a spůsobův, kdy a jak se v polštině sou- 
hlásky měkčí na prvním i druhém stupni, t. j. vlivem hlásek měkkých 
i jotových, vychází na jevo, že nej citlivější čili nejschopnější změk- 
čení v polštině jsou !;. sykavky (s, z), 2. plynné (% {, r), 3. zubní 
fd, í), 4. hrdelní (k, g, ch), 5. retní (b, p, f a m). Ketnice totiž 
