162 
a b) se rozlišují v zdz % szcz (m. ždz, szc): ježdzic, ježdže, ježdžač, ku 
gwiaždzie, gwoždž ; puscič, puszcz§, puszczac, w miescie, gošé atd. 
Ve slově klasztór (cf. košcióí) zanedbává se měkčení (snad 
vlivem češtiny), cf. proboszcz. 
5. Souhlásky hrdelní ft, g, ch se měkčí v c, dz, s (sz) a rozlišují 
se v cz, á, sz, tedy vždy (v obojím případě) tak, že se hrdelnice za- 
měňuje příbuznou zubnicí, jež přibírá ku pomoci příbuznou sykavku 
a) k-f-ie = t+je = tj-e zz ts-e =z c-e, g -f- ie zz d -f- je zz dj-e zz 
dz-e, ch -f- ie zz s-je zz sj-e = sz-e ; b) cz zz tsz zz ts + j, z (m. dž) 
zzdz-f-j, «*==s + j. 
Leč ty změny hrdelnic se dějí poněkud úchylně od ostatních 
souhlásek. 
a) Měkčení hrdelnic totiž má místo jen ve sklonění a to jen 
před i a ie (zz n), vyjma cä, jež se před ie (%) mění (rozlišuje) v sz 
(jako v češtině): Polacy, obie r^ce, na któréj r§ce, w Polsce; ubodzy, 
siudzy, na nodze, przy drodze, ksiadz, pieni^dz ; Czesi, Wíosi, mniši, 
gíusi, cisi, ale o musze, w skrusze atd. 
Takové c, dz, povstalé z h, g, před měkkou hláskou dále se 
měkčí (rozlišuje) v cz, z (m. dž): konieczny, konczyč, owieczka, ksieža, 
ksiaže, ksiežyc a p. 
b) Rozlišování hrdelnic se děje nejen před hláskami j Otovými, 
nýbrž i před měkkými ie (e, b), ie (a) a při tvoření slov i před i a ie 
(%) : rzecz (věc), oczy, milczec, la^czyč, wilczy, czJowiecze ; stróž, iože, 
lžéj, bože, božy, držeč, síužyc, ksiazka; roskosz, uszy, ciszéj, pastuszy, 
síyszeč, grzeszyc atd. 
6. V polštině se měkčí i podnební souhlásky cz, ž, sz a c, ale 
jen před změkčenými souhláskami, tedy vlivem postředním: czwarty 
a cwierč, čwiartka, čwik, čwiczyc si§, čwikla, čwiek (cvek) ; bližéj 
a bližni, ježeli a ježli, niželi a nižli, tak i žrebie. (m. žrzebi§), žródío 
a p. ; grosz a trzygrošniak, reszta (ostatek) a wrescie, przyszíy a przysli, 
posíač a posle, atd., myslíc a zamyšlony, zamyšlac, wejscie (staropol. 
weszcie m. weszscie, vchod) a p. ale szlachta. Srovnej výše o novo- 
polském měkčení sz v š (str. 161). 
b) Vliv souhlásek na souhlásky* 
Z původních slabik jednoduchých a otevřených (jako ma-li-na 
a p.) během času a rozvojem jazyka, přibýváním přípon a předpon 
(předložek), jakož i seslabováním původních hlásek bezpřízvučných 
(v 3 a &, jež se latinkou ani nepíší), povstaly namnoze slabiky slo- 
