163 
žité a stažené s nahrnutými souhláskami, jež se vždy mezi sebou ne- 
snášejí, t. j. jichž současné vyslovení jest i pro jazyk obtížné i pro 
ucho nepříjemné. 
Tak i polština kdys ještě měla často dvě, ano i tři slabiky 
(hlásky) ve slovích, kde má nyní pouze jednu slabiku (hlásku) 
s dvěma, třemi ano i čtyřmi souhláskami: wielki (stpol. wieliki, cf. 
čes.), íacny (stp. laciný, cf. čes.), odpocza^č místo správnějšího od- 
poczníic (stpol. odpoczynax cf. čes.), grzmieč (z grzemieci, cf. rus.), 
pstry (prostronár. bestry m. piostry, cf. čes. a rus.), ždžblo (ze šcieblo, 
cf. čes., rus.) atd. 
V takových tedy případech, kde složením a stažením se shrnou 
souhlásky mezi sebou odporné, užívá se k docílení snadnější a la- 
hodnější výslovnosti bud pomoci hlásek nestálých aneb rozličných 
proměn souhlásek samých jedněch před druhými. 
A) Pomoc hlásek nestálých. 
Polština, jako nářečí slovanské, v násloví, před hláskou slabiky, 
dovoluje si mnoho souhlásek v nejrozmanitějších kombinacích, na př. 
v následujících jednoslabičných: brwi, krwi, píci (pleti, pohlaví), drzwi 
(dvéře), kln§, láni neb síni sie. (leskne se), pchía (blecha), brnač 
(břísti), drgač, drgnač (trhnouti sebou) a v dvouslabičných : mgnienie 
(mžik), trznadel (strnad), trzcina (třtina) a p. Polákům totiž nečiní 
přílišné obtíže vyšlo viti v násloví tři i čtyři nej rozmanitější souhlásky, 
jen když se jinak vedle sebe snášejí. 
Naopak i polština se vyhýbá podobnému shluku souhlásek po 
hlásce slabiky, v zásloví, kde snese nanejvýš jen dvě souhlásky, snadno 
vyslovitelné , na př. v následujících jednoslabičných: wiatr, tarn, 
mózg, plaszcz, miótl, niósl ap.; výrazy, jako sióstr (m. staršího sioster), 
bóstw, towarzystw (společností), dziwactw (podivínství) a p. s třemi 
souhláskami na konci slova (kde však st usnadňuje výslovnost) jsou 
vzácností. 
A i dvě souhlásky v zásloví zdají se obyčejně i polštině příliš 
tvrdými k vyslovení, pročež v N. sg. m. substantiv mezi nimi nechává 
(a dílem vsouvá) nestálé hlásky e (zz i) a ie (zz b) a v G. pl. f. n. 
substantiv a při tvoření jich deminutiv mezi dvěma záslovnýma 
souhláskama oživuje (a dílem i vsouvá) tytéž nestálé hlásky (sesláblé 
v 5 a 6, ovšem nepsané): zámek, šwiadek, pi^tek, wicher, iokiec, 
ogieú, cerkiew, orzeí, owies; matek, panien, mioteí, piosnek, widel, 
jablek, okien, gier; panienka, wiaderko, okieneczko, orzeíek, Lokietek 
n* 
