166 
uježdžony; puszcze., puszczony (puštěn), opuszczač (opouštěti), puszcza 
(poušť), ga^szcz (houšt) a p. Klasztór je dle češtiny (místo klaszczór, 
klaszciór, cf. jaszczór ještěr, koscióí a p.). Ale při sklonění neplatí ta 
zásada: w raczce, na nóžce, kruszce, o róždžce, czesč, G. czci (cti), 
czcic (ctíti). 
5. Naopak, změkčené plynné (rz) a zubnice (č dz) před tvrdou 
(foneticky, třeba etymologicky měkkou,) souhláskou přípony větším 
dílem opět ztrácejí svou měkkost, což změkčené sykavky s, z a plynné 
Z, n činí jen před l: 
a) rz: orzel-oría, korzec-korca, marzec-marca, proporzec-pro- 
porca, gorzéj-gorszy, morze-morski, malarz-malarski atd., ale gorzki 
(rus. rópBKiĚ), burzliwy, jutrznia (rus. ýTpeHa), wnetrzny (rus. 
BHjTpeHHHH), wietrzny (větrný, rus. BÉTpeHiifl), opatrzny (opatrný); 
b) č, dz: kwiecien-kwietnia, grudzieň-grudnia, dzieň-dnia, kociel- 
kotia, che.c-ch§tny, míodziéj-mlodszy, króciéj-krótszy, piec-pi§tnašcie, 
dziewi§č-dziewi§tnascie atd., ale cma (tma, rus. TLMa), swadžba (rus. 
CBá^Bóa). 
c) l, n: lew-lwa, pole-polski, palec-palca, dzielny, bielszy, tylko, 
strzelba (ručnice); koniec-koňca, koň-koňski (i čes. koňský!), paňski, 
cygaúski, taňszy, honba atd., ale konny (jedoucí na koni), panna a p. 
d) s, z: osieí-osia (ale osle a p.), koziel-kozía (ale kozle a p.), 
ciesla (tesař), wrzesien-wrzesnia, prosba, grožba, abysmy, wežmy 
(vezměme), trzežwy, giošny, grožny, kwašny, przašny (nekysaný), 
wožny, póžny a p., ale jasny, ciasny, želazny, cielesny, wczesny a p. 
Po vysutém t (ze spřežky st) je s před tvrdým n vždy tvrdé: 
wíasny, radosny, zazdrosny (závistivý), milosny atd., ale ovšem miíošnie, 
miíošnik a p. 
III. Polština dle možnosti se vyhýbá bezprostřednímu styku 
souhlásek stejnozvučných. Některé souhlásky zdvojené, jako lt, ss, nn 
i kk možno ovšem snadno vyslovit na rozhraní dvou slabik a proto 
se též píše: Jagiello, melía (mlela), konny, panna, miekki, lekki (m. 
legki) a cizí: assessor, professor, missya a p. ; jiné pak, jako czcz, 
dždz jsou i v polštině vzácné: czczy (marný), czcz§ (ctím), dždžy 
(prší, deští). Styk však dvou němých (mutae) souhlásek téhož nebo 
podobného znění (ústrojí) náleží k řídkým výjimkám, neb i polština 
se mu brání všelikými spůsoby, jako 1. záměnou, 2. vysutím, 3. vsutím, 
4. přesmyknutím a 5. splynutím. 
1. Zaměňují se rozličné souhlásky rozličnými, a to bud prvá 
z dvou, nebo i druhá. 
