99 
nových hojných dokladů pro jejich topografické u nás zjištění. — Na 
všech těchto výskumech novějších a na opětném ohlédání sbírek ná- 
rodního musea zakládá se sepsání této zprávy* 
O některých zvláštnostech rašelinníků. 
Mnohé jsou vlastnosti, jež chudou rodinu rašelinníků nad ostatní 
mechovité rostliny ve zvláštní skupeninu povznášejí, a také ojedinělé 
jsou známky, dle nichž jednotlivé členy oné rodiny rozeznati možno. 
Mezi první náleží svazčité uspořádání dvojího druhu jejich větví, 
rozličná tvářnost i ústrojnosť listů lodyžních naproti větevním, při 
listech dále jejich dvojtvárnost pletiva i jeho porovitost ve spolku 
se spirálními sraženinami. Tobolka jejich vztýčena na zvláštním 
pseudopodiu, postrádajíc peristomu a mrštníků, nikoliv ale víčka, 
středního sloupečku a čepičky, vyniká dvojími výtrusy, většími te- 
traedrickými a klíčení schopnými t. zv. makrosporami a menšími 
polyedrickými mikrosporami, jichž účel ale dosud neznámý. 
Ku vlastnostem druhým specificky důležitým náleží hlavně po- 
vaha lodyhy a obojího druhu listů. Již Bridel ve své bryologii 
z r. 1826 přihlížel ku tvaru listů větevních, jako vytknul C. Müller 
v Synopsis muscorum z r. 1848 přítomnost nebo nedostatek sraženin 
v pletivu listovém za přední kriterium při třídění rašelinníků. Také 
L. Piré (Le Sphaignes de la floře de Belgique 1867) důvěřoval příliš 
objevování se vláknitých sraženin v listovém pletivu, ač zároveň vším 
právem důležitost téže okolnosti při korních buňkách větevních byl 
seznal. Podobně poznali záhy i jiní autorové, že u této obmezené 
rodiny mechů více třeba jest přihlížeti ku ústrojům vegetativním 
než ku poměrům pohlavním, ač se těmto v některých případech dů- 
ležitého rozhodujícího momentu upříti nesmí. Tím směrem řídil se 
Wilson (1855) i C. Hartmann (1861), anť první zakončení listů 
větevních, druhý zase lodyžních nemalé váhy přisuzoval. Podobně 
i Schliephacke i Russow (1865) přidělili poměrům listů vě- 
tevních rozhodujícího místa, ale okem nej opatrnějším skoumali ra- 
šelinníky Evropské — arci že nikoliv bez upotřebení pracně sbudo- 
vané starší literatury, W. Ph. Schimper a posléze C. Warnstorf. 
U obou — a také částečně i u Klinggraeffa 1872, jenž tedy 
Schimperovo dílo druhé : Synopsis Muscorum europaeorum 1876 znáti 
nemohl a který nešťastnou náhodou i barvě rašelinníků příliš důvě- 
řoval, — nezůstává nepovšimnutou pokožka lodyhy a barva jejího 
tkaniva dřevního, ani jimi nepodceňován zvláštní kraj listů obojích, 
ani větevních ani — a na tom nejvíce záleží — kraj listů lodyžních. 
7* 
