101 
přehlídnouti mohou, poněvadž se tento druh nápadnými sraženinami 
v korním tkanivu bez obtíží prozrazuje. Také Sph. rigidum ne- 
liší se snad pouhou přítomností průduchu na povrchu svých větví, 
stávajíc se buď již svou tvářností nebo spolehlivými drobnohlednými 
známkami proti ostatním dobře obmezeným druhem. Jinak to ale 
u Sph. Girgensohnii a Sph. fimbriatum, kde na rozeznání 
průduchů často spolehlivé určení závisí; ne v případech, kde by se 
mezi oběma těmito druhy rozhodnouti mělo, poněvadž při porovitosti 
jejich korního pletiva známky jiné, jako na př. tvar zakončení listo- 
vého mezi nimi přesné hranice tvoří, ale kdy jedná se o rozhod- 
nutí mezi Sph. fimbriatum a příbuzným Sph. Lindbergii 
Schpr., jemuž průduchy korní scházejí. — Připomenouti se 
ale musí, že u zmíněných druhů ohraničení porů, které co kruh 
nebo elipsa se jeví, nebývá vždy k našemu přání dosti ostré. Ano, 
stává se též zhusta, že při prvním nazírání na část sloupnuté po- 
kožky průduchů vůbec žádných nevidíme (jako nás rázem překva- 
puje jejich ostrá kontura u S. cymbifolium), a že po nějakou 
vteřinu oko uvykati musíme na rozměry ostatních blan, než se mu 
posléze i slabounké ohraničení průduchů, které málokterou buňku 
vynechávají, objevuje. Dále poznamenati třeba, že se pory nalézají 
vždy blíže příčných stěn, a to skoro u nich v buňkách Sph. Gir- 
gensohnii, dále od nich u Sph. fimbriatum, — a že objevují 
se pravidlem po jedné v každé delší buňce (v krátkých, a těch jen 
porůznu, i scházívají). U Sph. fimbriatum bývají odchylkou i dva 
pory v buňce jedné, a tu stojí jedna na obvyklém místě nedaleko 
jedné příčné stěny, druhá ale ve větší vzdálenosti od stěny druhé, 
asi ve třetině délky buňky celé. 
Záhadným úkazem jest vyskytování se průduchů u Sph. acu- 
tifolium, o nichž jako jen odchylkou se tam objevujících již také 
Schimper ve své Synopsis z r. 1876 se zmiňuje. A to tím záhadnější, 
poněvadž tento druh, co do bohatství na formy pravý to proteus 
mezi ostatními, často nejen habitu elně ale zejména i tvarem svých 
lodyžních listů i jejich pletivem na Sph. Girgensohnii příliš na- 
léhavě připomíná. Není to snad následek descendence, která, jak 
zdá se, také počet druhů rašelinníků v rozličných spisech též pod 
rozličným číslem klásti svádí? 
Mezi nejspolehlivější kriteria rašelinníků náleží pletivo listů 
lodyžních, při němž nejen poměrnou jeho velikost či světlost (lumen) 
jednotlivých buněk ale i obsah jejich na váhu klásti se musí. 
