iÖ2 
Ačkoliv jest u rašelinníků pravidlem, že se listy jejich ze dvo- 
jího pletiva skládají, totiž z buněk čirých (hyalinních) větších a buněk 
zelení znamenaných menších, a že jednu větší buňku čirou 
více zelených buněk vroubí, odchylují se od tohoto obyčeje, 
jejž v listech větevních obecně zachovávají, v listech lodyžních mnohé 
druhy nápadně. Zejména u S. squarrosum, S. Lindbergii, 
S. Girgensohnii a S. fimbriatum jeví se býti pletivo hyalinní 
složitějším v tom směru, že ne jedna ale častěji dvě, tři, nebo i více 
jich jednou společnou obrubou buněk zelených vroubeno bývá. Úkaz 
tento, na nějž také již Schimper ve své Synopsis muscorum 
z r. 1876 tu a tam při popisování váhu kladl, vysvětluji si tím, že 
v jedné buňce čiré objevila se znenáhla bud jedna přepážka, kterouž 
tedy ona ve dvě buňky se rozdělila, aneb takovýchto přihrádek po- 
zději i více, čímž ty Schimperem nazvané buňky dělené (bi- tri- 
partitae), nebo jak je jinde i „septatae" čili přepažované nazývá, 
povstaly. 
Směr i počet přepážek jest libovolný a i v jednom listu téhož 
druhu nestálý. Celkem ale převládá u buněk spodině listů bližších 
a také směrem osy listové prodloužených směr podélný, u buněk 
koncových a u jmenovaných druhů zejména široce kosočtvereČných 
směr příčný. Ano, někdy objevují se v jedné z širších buněk ve 3 neb 
4 jiné rozdělených, oba směry zároveň; někdy zase, a to zejména 
u S. fimbriatum v koncových buňkách i více přepážek příčných 
směru téhož. 
Samo sebou se rozumí, že na počtu přepážek závisí i počet 
buněk jednu „složenou" hyalinní skládajících. Nej obecnějšími jsou 
buňky dvojdílné, méně často 3 — 4dílné a vzácnější odchylkou, zvláště 
v listech od S. fimbriatum pozorovanou, 5 — 8dílné. Kde přepážky 
objevují se v čirých buňkách velkých, nekladou pozorování žádných 
překážek, ale v pletivu úzkém a táhlém jsou při rozeznávání zvláště 
zeleňových buněk, jichž chlorofyll zejména v doleních končinách 
listů dílem vybledne, dílem jen řicřounce jest rozdělen, na velkou zá- 
vadu. Naskytuje se to v případu, kde se má urči ti rozměr obruby 
(limbus) listové. 
Obruba jest ne tak u listů větevních jako u lodyžních velmi 
rozhodujícím znakem. Vyrozumíváme tím jménem zvláště úzké a táhlé 
tkanivo po kraji listu rozložené a u rozličných druhů také nestejně 
širokou část plochy listové s ostatním pletivem skládající. U vě- 
tevních listů různí se obruba co úzká čirá páska velmi nápadně od 
sousedního jednak zeleného jednak sraženinami i porami ozdobeného 
