125 
zeichen des Aesthetischen, dass es als objectiv unwillkürlich gefällt 
oder missfällt, findet sich an so verschiedenen Gegenständen, dass, 
wenn man von aller dieser Verschiedenheit abstrahirt, nichts Obje- 
ctives übrig bleibt. Man hat also in der Höhe dieser Abstraction 
kein Objekt mehr, woran ein aesthetisches Urtheil etwas zu bestim- 
men anträfe; das heisst, man kann in dem Inhalte des Begriffs 
vom Aesthetischen die Principien nicht finden, sondern man muss 
in den Umfang des Begriffs hinabsteigen, um sie zu suchen." 
Do naznačené zde přílišné abstrakce skutečně zaběhla esthetika 
Herbartovců onou pěticí všeobecných forem esthetických z pivků 
ethických abstrahovanou. Tak obšírné všeobecné tvarosloví, jak je 
na př. Zimmermannova „Všeobecná esthetika" obsahuje v §§ 81 — 224., 
nezdá se mi býti přísně v duchu zásad Herbartových. Těm spíše by 
odpovídala všeobecná esthetika, v níž by praktické idey vedle poměrů 
tonů hudebních, vedle sestav barev, vedle tvarů prostorných, vedle 
obrazů a forem básnických atd. tvořily samostatný oddíl, aniž by 
však svou pěticí byly vzorcem pro obory ostatní. 
Jmenuje-li Herbart hudbu*) „podobenstvím praktické filosofie" 
nemůže se to dle vlastních jeho předcházejících slov vztahová ti k ni- 
čemu jinému, než k ustálenosti a uzavřenosti prvků obou ; tam inter- 
vallů , zde praktických ideí. Sám Zimmermann *'^) to konstatuje 
a analogii tu nikterak nepřeceňuje. Herbart arci jinde***) zase praví 
vzhledem k výpočtům stupně zabavení ze stupně protivy a odvozené 
z toho theorie hudebních intervallů, že „tony, jakožto tony, nemají 
pražádné zvláštní právo, činiti výhradné nároky na upotřebení oněch 
výpočtů". Avšak odpor ten je pouze zdánlivý; neboť zde jedná se 
jen o psychologický výklad záliby, jenž ostatně, mimochodem řečeno, 
není ani v oboru hudby správný. 
Pozoruhodným zdá se mi býti následující výrok Herbartůvf): 
„Unsere Aesthetiken enthalten eher alles in der Welt, ja den Ursprung 
der Welt selbst, als die einfachen Grundregeln der einzigen unter 
den Künsten, die wirklich ihre Grundregeln kennt, ff) So wird es 
bleiben, bis einmal die einfachen Elemente des räumlichen und des 
poetischen Schönen entdeckt werden ; wahrscheinlich noch eine 
*) VII. 26. 
'^*) „Uiber den Einfluss der Tonlehre auf Herbarts Philosophie". Sitz.-Ber. der 
k. Akad. d. Wiss. in Wien. Phil. hist. Classe, LXXIIL 1. Heft. p. 70. 
***) VI. 90. 
t) Vn. 25. 
tt) T. j. hudby. 
