126 
lange Zeit." Herbart sám patrně na cestu, již nastoupila jeho 
škola, ani nepomyslil; neboť kdyby s tím souhlasil, aby se prvky 
krásna výtvarného a básnického konstruovaly prostě dle prvků ně- 
kterého jiného oboru, na př. dle oné pětice ideí praktických, sotva 
byl by pak všeobecné esthetice kladl tak dlouhou lhůtu. 
Esth etické prvky každého oboru dlužno tudíž hledati samo- 
statně, bez ohledu na prvky oboru jiného, a sice především pomocí 
rozborů psychologických. Postačí, když zde uvedu jen jedno, za to 
však závažné místo z „Encyklopedie"***): Tomu, kdo se ptá po esthe- 
tice, radí Herbart: „Psychologische Analysen sind es, an die 
er nicht bloss sich wenden, sondern die er selbst vornehmen muss. 
die Vorstellungsreihen muss er aus einander 
nehmen, welche das Kunstwerk in einander verwoben hatte; und 
sie theils einzeln, theils ihre Verknüpfung studiren, so lange, bis 
er die Elemente des Schönen und dessen Bedingungen 
findet." Že pak cesta ta nevede do čirého empirismu, filosofický 
ráz esthetiky ohrožujícího, za to ručí badateli právě všeobecná 
platnost soudu esthetického, k němuž se stále obraceti musí. Soud 
ten jest bezpečným základem naší vědy. 
Jest na bíle dni, že teprvé tenkráte, kdyby prvky všech oborů 
hyly již nalezeny, stalo by se možným, pomýšleti na indukci, smě- 
řující k jakémusi stručnému přehledu nejvyšších, nej všeobecnějších 
typů esthetických. Dosud je však indukce taková ještě předčasnou. 
Z toho, že přísné parallelisování praktických ideí se všeobec- 
nými formami esthetickými, nebo vlastně odvození těchto výhradně 
z oněch, tudíž obmezení prvků všech oborů počtem a spůsobem 
prvků ethických, nejeví se býti v dokonalém souhlase s názory Her- 
bartovými, arci by ještě nenásledovalo, že samo o sobě je nesprávné. 
Dlužno tudíž prozkoumati blíže, zda-li odvození všeobecných forem 
esthetických ze specielních poměrů vůle, na nichž spočívají idey 
praktické, je naveskrz přesné. 
Odchýlíme se poněkud od běžného pořádku, abychom mohli 
začíti případem, proti němuž nelze ničehož namítati. 
I. Praktická idea dobrotivosti patrně není ničím jiným, 
než všeobecnou esthetickou formou souhlasu, jevící se 
na poměru dvou vůlí: vlastní vůle skutečné k vůli cizé, pouze před- 
II. 115, 116. 
