Proto nezdá se mi to býti šťastné, porovnávat! mravní náhled 
náš, tedy pouhý myšlenkový obraz vůle, se skutečným předmětem, 
ku př. krajinou nebo lidskou postavou, a skutečnou vůli s pouhým 
obrazem krajiny nebo člověka. Ostatně Herbart sám již protestoval 
proti takovémuto sestavení vnitřní volnosti s tím, co my nyní význač- 
ností nazýváme. Jednaje totiž o „nápodobení" (jemuž on v umění 
nechce dopřáti místa, pokud appercepce není nezbytná k pojmutí 
předmětu) praví*): „Ohne Grund würde man hier an die Idee der 
inneren Freiheit erinnern, das heisst an die Harmonie der Einsicht 
und des Willens; denn Verwirklichung eines Gedankens ist nicht 
Nachahmung ; und die doppelte Energie des Denkens und Wollens 
in Einer Person erhebt diese Person, auf deren Einheit es dabei 
wesentlich ankommt, gänzlich über den Vergleich mit dem Nach- 
ahmer, der allemal ein Zweiter ist für den vorausgehenden Ersten". 
Avšak již sám název idey „volnosti" poukazuje k nesrovnalosti 
té. Slova toho užívá se v umění a v mravouce ve smyslu docela 
opačném. Čím věrněji se drží umělec svého originálu, tím „otročtěji" 
si počíná, větší pak umělecká „volnost" jeví se také většími odchyl- 
kami od skutečnosti. V mravním jednání svém stáváme se však 
„otroky" tou měrou, kterou se odchylujeme od náhledu mravního, 
od hlasu svědomí, tedy od vzoru svého, a stáváme se „volnějšími", 
čím přísněji se ho držíme. Jelikož však to, co v umění nazýváme 
charakterističností čili význačností, má svůj domov spíše na půdě 
realismu (co umělecká pravda, věrnost, přirozenost), než idealismu, 
jest patrno, že analogie mezi formou význačnosti a ideou volnosti 
je tím slabší, čím méně se hodí na umělecké tvoření realistické. 
Čím dále tuto analogii probíráme, tím více se nám musí zdáti, 
že idea volnosti jen proto postavena jest k formě význačnosti, poně- 
vadž se patrně nikam jinam nehodí, než opět k formě souhlasu 
jakožto zvláštní její případ, tedy vedle dobrotivosti, 
čímž by arci pětice všeobecných forem esthetických redukována byla 
na čtyry. Tomu vyhnul se Durdík ve své „Všeobecné sesthetice" **) 
tím, že ideu vnitřní volnosti uvedl sice docela správně co zvláštní 
případ souhlasu, za to však zase ideu dobrotivosti sestavil s formou 
význačnosti. Proti této poslední kombinaci uvésti lze ovšem tytéž 
důvody, jako proti oné, již nalézáme u Zimmermanna. Také dobro- 
tivost není „nápodobením" nebo „zobrazením" cizé vůle jako něja- 
*) II. 111. 
*♦) Str. 54. 61. 
