kého originálu; nebof nesmíme zapomenouti, že zde běží vždy jen 
o naši představu cizé vůle — a pak platí totéž, co platilo o před- 
stavě vlastní vůle při idei volnosti: představu cizé vůle, tedy pouhý 
obraz vůle musili bychom přirovnati umělcově vzoru, na př, skutečné 
postavě člověka, kdežto bychom skutečnou vůli stavěli vedle uměl- 
cova díla, podobizny, tedy pouhého obrazu. 
Z toho arci, že ani ideu dobrotivosti, ani ideu volnosti nelze 
sestaviti se všeobecnou formou význačnosti, nýbrž spíše obě co zvláštní 
případy subsumovati sluší pod tutéž formu souhlasu, patrně násle- 
duje, že to, co nazýváme charakteristickým čili význačným, má ja- 
kousi zvláštnost, která nám nedovoluje, mísiti je s oněmi dvěma 
praktickými ideami. Neboť že i význačnost se zakládá na harmoni- 
ckém poměru (mezi obrazem a vzorem), nikterak nelze bráti v po- 
chybnost. 
Dle Zimmermannova výkladu formy význačnosti má vzor sice 
všechny rysy obrazu na sobě, ale mimo ty i jiné ještě, jemu zvláštní, 
tak že jeho rysy můžeme naznačiti formulí a-\-m^ rysy obrazu pak 
pouhým a. To zajisté plnou měrou platí tam, kde umělec napodobuje 
přítomnou skutečnost. Jsou však i jiné ještě případy, a sice dosti 
četné, v nichž naopak vzor čili original má mnohem méně rysů na 
sobě, než jeho umělecké zobrazení. Vzpomeňme si jen na celé umění 
historické, jehož rekové právě tak, jako jejich příběhy, často jen 
z nej stručnějších, povšechných zpráv známe, kdežto umělecké zobra- 
zení a představení jich je přebohaté nej různějšími a nej určitějšími 
detaily. A vzorem nebo originalem jsou nám oni rekové a příběhy 
patrně jen potud, pokud o nich víme. Jsou-li známé rysy příliš 
chudé, musí pak umělec ze svého přidávati rysy nové, které kon- 
krétní zjev uměleckého díla teprvé činí možným. Vůbec každý postup 
od ideálu k jeho uskutečnění uměleckému je stálým přibíráním no- 
vých, konkrétních rysů, které se na mnoze umělci vyskytují teprvé 
průběhem práce, při skutečném tvoření. 
Že onen výklad význačnosti, jakožto poměru dvou členů, jichž 
jeden má jen část rysů členu druhého, a žádné jiné rysy zvláštní, 
nestačí, poznáme ihned, když si vzpomeneme na známé kresličské 
předlohy, které vedle úplně provedené kresby {a -\- m) předvádí žá- 
kům též pouhé obrysy {a). Poměr těchto dvou kreseb nemůžeme na- 
zvat! význačnosti; neboť je to prostě hotové umělecké dílo vedle ne- 
hotového, ale každé z nich samo o sobě jest obrazem a co takový 
arci může býti charakteristickým. Jest však dále patrno, že kresba 
provedenější (ceteris paribus) více se nám bude líbiti, než kresba 
9 
