130 
pouze započatá, nehotová ; máť více, než tato, rysů takových, na nichž 
se podobnost, věrnost, přirozenost, slovem charakterističnost obrazu 
zakládá. 
K úplnému určení pojmu význačnosti musíme jiti ještě o krok 
dále. Význačným patrně může býti toliko obraz nějakého vzoru. 
Obrazem však nestává se představa tenkráte, když má vůbec o ně- 
kolik rysů méně na sobě, uež představa jiná, její vzor, nýbrž záleží 
jedině na tom, aby jí scházel jeden zcela určitý znak; jinak může 
býti sebe bohatší co do lysů podrobných. Onen určitý znak jest: 
skutečnost. Obraz nesmí tím opravdu býti, co představuje, čím 
má se jenom zdáti,*) sice přestává býti obrazem. Obrazu schází třetí 
dimense, soše hnutí a obyčejně též barva. Ale zjev moderního herce 
na jevišti ničím neliší se od lidí v životě skutečném, a přece i on 
jest pouhým obrazem u porovnání s tím, co nápodobí. Zde architek- 
tura koná podstatné služby: odděluje scénický obraz od skutečného 
života a uzavírá jej do rámce proscenia, jako to činívá s jinými obrazy 
nebo jako sochu povznáší na podstavec. Z toho však, že obrazu upí- 
ráme plnou skutečnost, nenásleduje ještě, že by každý vzor musil 
býti něčím skutečným; ba naopak mohli bychom spíše říci, že je 
význačnost vlastně shodou obrazu s pouhou jakousi představou, že 
vzor je v nás, obraz pak mimo nás. Ovšem musíme ihned přidati: 
Nechť představa ona vzata je ze skutečnosti beze změny, ana věrně 
utkvěla v naší paměti, nechť povstala kombinací zkušenosti v naší 
fantasii: v každém případě ji zvěcňujeme, t. j. považujeme za 
věrný odlesk něčeho skutečného, alespoň pokud nazíráme a posuzu- 
jeme obraz jakožto obraz.**) A ačkoliv teprvé obraz sám nás o tom 
poučuje, s jakým vzorem je máme porovnávati, je přece tento vzor 
představou starší***) a má se ku představě obrazu jako tlum apper- 
*) Zde jedná se o pojem obrazu vůbec, tedy o psycholickou podmínku 
poměru esthetického, a při tom nejen že smíme, nýbrž i musíme činiti roz- 
díl mezi tím, co Bkutečně jest a co jen býti se zdá. Krása, tedy estbe- 
tická stránka poměru význačnosti, spočívá ovšem jedině na souhlasu obrazu 
a vzoru, tedy na tom co býti má. 
*) Netřeba upozorniti zde na to, že představu vzoru skutečného promítáme 
do zevnějšího světla i beze všeho ohledu na dílo umělecké. 
*) Stojí-li živý original vedle podobizny, je doba, v níž zkušenosti své o vzoru 
obrazu nabýváme, arci velmi sblížena s dobou názoru obrazu. Ale i ten- 
kráte sluší představu originálu nazvati tlumem starším. Ostatně není ani 
zapotřebí; abychom vždy znali z vlastního názoru onen jednotlivý zjev, je- 
hož obraz se nám právě předvádí; při podobizně nebo krajinomalbě stačí 
úplně, když lidskou postavu nebo přírodní scenerii vůbec dobře známe. 
